Реймънд Чандлър
Нефритената огърлица

Превод от английски: Правда Митева, 1994

chitanka.info

1. Триста карата „Фей Цуи“

Пушех си лулата и се мръщех срещу опакото на името си върху остъклената част на вратата, когато се обади Макгий Теменужката. От една седмица стоях без работа.

— Как върви копойският занаят? — попита Теменужката. Той е ченге в отдел „Убийства“. — Какво ще кажеш да се повъргаляш малко по плажа като телохранител или нещо такова?

— Всичко, от което ще капне някой долар — отвърнах аз. — Освен убийство. За това взимам по три и половина.

— Обзалагам се, че го вършиш като хората. Ето ти данните, Филип.

Даде ми името, адреса и телефона на някой си Линдли Пол, който живеел в Кастеламаре, движел се из хайлайфа, ходел навсякъде освен на работа, живеел сам със слуга японец и карал много голяма кола. Полицията нямала нищо срещу него, освен дето твърде добре се забавлявал.

Кастеламаре бе в чертите на града, но не му личеше, тъй като се състоеше от двайсетина къщи с различна големина, увиснали на зъби и нокти върху планинския склон. Човек оставаше с впечатлението, че една по-прилична кихавица ще ги стовари всичките върху главите на плажуващите. Край магистралата имаше кафене с масички отпред, а до него бетонна арка, която бе всъщност пешеходен надлез. Отсам надлеза, право нагоре тръгваха бели бетонни стъпала и се врязваха в хълбока на планината.

Неговата улица, беше ми казал Линдли Пол по телефона, била третата по стълбите отдолу нагоре, ако не съм имал нищо против да се поразходя пеша. Така, рече, било най-лесно да се намери къщата му от първия път, тъй като улиците били изключително живописни, но заплетени като лабиринт. Можело да се мотаеш с часове из тях, без да се придвижиш по-далеч от червей в кутия за стръв.

И тъй, паркирах синия си „Крайслер“ долу на пътя и поех по стълбите. Вечерта беше приятна и когато тръгнах, по морската повърхност все още играеха отблясъци. Докато стигна горе, от тях нямаше и следа. Седнах на последното стъпало, разтрих мускулите на краката си и изчаках пулсът ми да спадне до трицифрено число. После отлепих ризата от гърба си и се запътих към единствената къща наоколо.

Не беше лоша, но и не изглеждаше да е строена с много пари. До входната врата водеше разядена от солта желязна стълба, а гаражът беше под къщата. Вътре бе вкарана на заден ход дълга черна кола с размерите на морски кръстосвач — огромно чудовище с аеродинамична форма и опашка на койот, вързана за капачката на радиатора. Под капака на двигателя й можеха да се приютят още три коли. На вид струваше повече от самата къща.

Мъжът, който ми отвори, носеше лек бял костюм и виолетово шалче от лъскава коприна, небрежно подпъхнато в яката на ризата. Имаше мек, загорял врат като на много силна жена. Очите му бяха бледосиньо зеленикави, горе-долу с цвета на аквамарина, чертите на лицето му малко едри, но безспорно красиви. Имаше гладко загоряло чело, а гъстата му руса коса бе сресана педантично назад. Беше с около два сантиметра по-висок от мен, което правеше около метър и осемдесет и два, и изобщо имаше вид на човек, който носи бял костюм с виолетово копринено шалче под яката.

Той се прокашля, погледна някъде над лявото ми рамо и каза:

— Да?

— Аз съм човекът, когото сте помолили да ви изпратят. Препоръчва ме Макгий Теменужката.

— Теменужката? Божичко, какъв странен прякор. Вашето име беше…

Поколеба се, а аз го оставих да се мъчи, докато най-после отново прочисти гърлото си и премести синьо-зелените си очи върху някаква точка на два-три километра зад другото ми рамо.

— Марлоу — рекох. — Същото като днес следобед.

— Влезте, господин Марлоу. Надявам се, че ще ме извините. Прислужника ми го няма, така че аз… — Усмихна се пренебрежително към вратата, сякаш фактът, че я бе отворил и затворил саморъчно, го омърсяваше по някакъв начин.

Озовахме се на веранда, която обикаляше голяма дневна от три страни и бе само три стъпала над нивото й. Слязохме по стъпалата и Линдли Пол посочи с вежди към розов фотьойл. Седнах с надеждата, че няма да оставя следи върху тапицерията.

Беше от холовете, където хората седят по турски върху възглавници на пода, отпиват абсент през бучка захар в устата си и разговарят гърлено или само писукат. Наоколо имаше рафтове с книги и върху поставки — ъгловати скулптури от гледжосана глина. Имаше и удобни диванчета, и постелки от бродирана коприна, разхвърляни тук-там под разни лампиони, и тъй нататък. Върху големия концертен роял от палисандрово дърво беше поставена много висока ваза с една-единствена жълта роза в нея, а под рояла — китайски килим с цвят на праскова, толкова мек и дебел, че полска мишка можеше да прекара поне седмица в него, без да си подаде носа навън.

Линдли Пол се облегна на рояла и запали цигара, без да предложи и на мен. Вдигна нагоре глава, за да издуха дима към високия таван, от което шията му още повече заприлича на женска.

— Става въпрос за нещо съвсем дребно — небрежно подхвана той. — Всъщност не знам дали си струваше изобщо да ви безпокоя. Но така или иначе, реших, че бих могъл да взема някого с мен. Трябва да ми обещаете, че няма да размахвате пистолети или нещо подобно. Предполагам, че носите пистолет?

— О, да — отвърнах. — Да.

Гледах трапчинката на брадичката му. Човек можеше да загуби стъклено топче в нея.

— Е, не бих желал да го използвате, нали разбирате, или нещо от този род. Просто имам среща с двама мъже, от които ще купя нещо. Ще нося малко пари в брой.

— Колко пари и за какво? — попитах и запалих една от собствените си цигари с една от собствените си клечки.

— Но как може…

Усмивката му беше приятна, но спокойно бих заврял юмрук в нея, без да изпитам угризения. Мъжът просто не ми харесваше.

— Става дума за поверителна услуга, която правя на мой приятел. Не бих искал да навлизам в подробности.

— Значи искате да дойда с вас просто за да ви държа шапката — предположих.

Ръката му трепна и върху белия маншет на костюма се посипа малко пепел. Това го раздразни. Той го изгледа намръщено, а после изрече тихо, като султан, който предлага копринен клуп на някоя от жените си, чиито номера са му омръзнали.

— Надявам се, вашата безочливост не е предумишлена.

— Надеждата крепи човека — отвърнах. Известно време ме гледа втренчено, а после каза:

— Много съм склонен да ви фрасна кроше в носа.

— Така е по-добре — рекох. — Ще се наложи първо да потренирате малко, но ми допада борческият ви дух. А сега да поговорим делово.

Раздразнението все още не го бе напуснало.

— Търся телохранител — рече студено. — И частен секретар да имах, пак не бих му поверил всичките си лични дела.

— Ако работи постоянно за вас, ще ги научи. Ще ги знае отзад напред и отгоре надолу. Но аз съм нает само за един ден, затова се налага да ми кажете. За какво става дума? Изнудване?

След доста дълго мълчание той рече:

— Не. За огърлица от нефрита „Феи Цуи“, която струва поне седемдесет и пет хиляди долара. Чувал ли сте някога за нефрита „Фей Цуи“?

— Не.

— Ще си налеем малко коняк и ще ви разкажа за него. Да, ще си налеем по малко коняк.

Той се отлепи от рояла и тръгна като балетист, без да движи тялото си от кръста нагоре. Изгасих цигарата и подуших въздуха. Стори ми се, че усетих мирис на сандалово дърво, а после Линдли Пол се върна обратно, като носеше приятна за окото бутилка и две конячени чаши. Сипа по напръстниче във всяка и ми подаде едната.

Обърнах я наведнъж и го зачаках да спре да клатушка капката коняк под носа си и да заговори по същество. Мина доста време, докато се накани. Започна със сравнително любезен тон:

— „Фей Цуи“ е ценен сам по себе си. От него вече има много малко неразработени находища, количествата „Фей Цуи“ са съвсем незначителни, разработените находища са изчерпани преди стотици години. Моя приятелка притежаваше огърлица от този нефрит. Петдесет и едно инкрустирани зърна китайска изработка, всички съвършено еднакви, по около шест карата всяко. Преди известно време огърлицата беше открадната при грабеж. Взеха само нея и ни предупредиха да не съобщаваме в полицията, нито на застрахователната агенция, а да чакаме да ни се обадят по телефона. Така се случи, че тогава придружавах дамата, което е една от причините да поема риска с откупа. Обадиха се след няколко дни, определиха цената — десет хиляди долара, и времето — тази вечер в единайсет. Все още не знам мястото. Но трябва да е някъде сравнително наблизо, някъде около Палисадите.

Погледнах в празната си чаша и я разклатих. Сипа ми още мъничко. Изпратих го при първата доза и запалих нова цигара, този път от неговите — чудесна „Вирджиния“ с личния му монограм върху хартията.

— Кражба на бижута с цел откуп — рекох. — Изисква добра организация, защото иначе бандата няма да знае къде и кога да действа. Обикновено хората не излизат с ценните си бижута, а когато го правят, носят имитация. Нефритът трудно ли се имитира?

— Като материал не — отвърна Линдли Пол. — Като изработка… необходим е цял живот.

— С други думи, материалът не може да се прешлифова — рекох, — което ще означава, че не може и да се продаде, освен за минимална част от стойността й. Следователно бандата може да разчита само на откуп. Според мен няма къде да мърдат. Само че много късно сте се сетил да си търсите телохранител, господин Пол. Откъде знаете, че ще преглътнат присъствието му?

— Не знам — отпаднало отвърна той. — Но не съм и герой. Не обичам самотните разходки по тъмно. Ако номерът мине — мине. Отначало бях решил да отида сам, но после си помислих: защо да не скрия някого отзад в колата, за всеки случай.

— В случай че ви вземат парите и ви пробутат празен пакет? Как бих могъл да го предотвратя? Ако скоча и започна да стрелям, а пакетът наистина е празен, никога вече няма да видите огърлицата си. Посредниците няма да знаят кой стои зад бандата. Ако пък не се открия, те ще са изчезнали, преди да видите какво са ви дали. Дори може нищо да не ви дадат, а да ви кажат, че ще си получите стоката по пощата, след като проверят дали парите не са белязани. Те белязани ли са?

— Боже господи, не!

— А би трябвало — изръмжах. — Вече може да се направи така, че знаците да се откриват само с микроскоп или на черна светлина. Това изисква апаратура, което ще рече — ченгета. Добре, ще си опитам късмета. Моето участие ще ви струва петдесет долара. Най-добре да ми ги дадете сега, в случай че не се завърнем. Обичам да пипам пари.

Стори ми се, че широкото му красиво лице леко пребледня и лъсна.

— Да пийнем още малко коняк — бързо каза той.

Този път напълни чашите като хората.

Седяхме и чакахме телефонът да позвъни. Получих си петдесетте долара, с които да си играя.

Телефонът звъня четири пъти и по интонацията се досещах, че разговаря с жени.

Обаждането, което чакахме, дойде чак в единайсет без двайсет.

2. Изгубвам клиента си

Шофирах аз. Или по-точно държах волана на огромната черна кола, а тя си вървеше сама. Бях облякъл светло спортно сако и шапка — собственост на Линдли Пол. В един от джобовете си носех десет бона на стотачки. Пол беше на задната седалка. Пищовът му бе със сребърни инкрустации, да не откъснеш очи от него. Надявах се, че знае как да го използва. В тази история нямаше нищо, което да ми харесва.

Мястото на срещата бе падина в началото на каньона Пурисима, на около петнайсет минути от къщата. Пол каза, че познавал околността сравнително добре и нямало да се затрудни да ме направлява.

Въртяхме се и се спускахме из осморките на планинския път, докато ми се зави свят, а после най-неочаквано се озовахме на магистралата, фаровете на непресекващия поток коли в двете посоки се сливаха в безкраен бял лъч. Беше часът и на големите товарни камиони.

Край бензиностанция на „Булеварда на залеза“ свихме към вътрешността. Обгърна ни самота, известно време долавях мириса на водорасли, не много силен, после от тъмните хълмове взе да лъха на див градински чай, доста по-осезателно. От време на време от околните височини — мечта за търговците на недвижими имоти — ни намигаше по някой далечен жълт прозорец. Или пък покрай нас изръмжаваше кола и заслепяващата светлина на фаровете й скриваше за миг хълмовете. Тънки ивици студена мъгла преследваха полумесеца по небето.

— Там долу е плажният клуб „Бел Еър“ — обади се Пол. — Следващият каньон е Лас Пулгас, а после Пурисима. При върха на следващото възвишение ще завием.

Гласът му беше приглушен, напрегнат. Нямаше и следа от предишното високомерие.

— Снишете глава — изръмжах през рамо. — Нищо чудно през цялото време да ни наблюдават. Тази кола бие на очи като муха в мляко.

Лимузината продължаваше да мърка отпреде ми.

— Тук свийте надясно — рязко прошепна той, когато вече бяхме изкачили и второто възвишение.

Свих и подкарах черното чудовище по широк буренясал булевард, така и неуспял да се превърне в пътна артерия. От занемарения тротоар стърчаха тъмните стълбове на недовършени улични лампи. По бетона откъм пущинака бяха пропълзели храсталаци. Чувах песента на щурците и дървесните жаби. Толкова тихо работеше колата.

Наближихме къща, цялата тъмна. Очевидно обитателите й си лягаха с кокошките. В края на пътя бетонът неочаквано свършваше и се спуснахме по склона до неасфалтирана тераса, после отново надолу, докато пред нас изплува барикада от бяло боядисани дъски, преграждаща коларския път.

Чух шумолене зад гърба си, Пол се надвеси напред с въздишка и зашепна сподавено:

— Това е мястото. Ще се наложи да слезете и да разчистите преградата, за да се спуснем долу в ниското. Сигурно е сложена, за да не можем да се измъкнем бързо, защото с тази кола ще трябва да се връщаме на заден ход. Искат да спечелят време, за да се измъкнат.

— Млъкнете и не надигайте глава, освен ако не ме чуете да викам — рекох.

Изгасих почти безшумния двигател и останах заслушан в нощта. Щурците и дървесните жаби засилиха песента си. Не се чуваше нищо друго. Наоколо явно не се движеше никой, иначе щурците щяха да млъкнат. Докоснах студената дръжка на пистолета под мишницата си, отворих вратата, плъзнах се върху твърдата глина, застанах неподвижен. Отвсякъде ме заобикаляха храсталаци. Усещах мириса на градински чай. Беше толкова гъст и висок, че в него можеше да се укрие цяла армия. Тръгнах към барикадата.

Може би я бяха сложили само за проба, за да видят дали Пол ще изпълни нарежданията им.

Протегнах и двете си ръце — с една не можех да се справя — и започнах да отмествам част от ограждението. Не беше само проба. Най-мощният лъч от електрическо фенерче в света ме цапардоса в лицето от един храст на около пет метра от мен.

Тънък писклив гласец с негърски акцент пропя от тъмнината зад фенера:

— Тук сме двама с карабини. Вдигни си лапите по-височко и гледай да са празни. Няма да поемам никакъв риск.

Нищо не казах. За миг останах неподвижен, повдигнал барикадата на няколко сантиметра от земята. Откъм Пол в колата — ни гък. После тежестта на дъските натегна мускулите ми и мозъкът ми рече да ги пусна. Бавно вдигнах ръце. Лъчът ме сковаваше като разплескана върху стената муха. Не мислех за нищо конкретно, само смътно се питах не можехме ли да го изработим по-добре.

— Ха тъй — изскимтя тъничкият писклив гласец. — Дръж ги, докато бате дойде при теб.

Гласът събуди смътно ехо в мозъка ми, но нищо не значеше. Паметта ми бе задръстена от подобни на него. Чудех се какво ли прави Пол. Тънка остра фигура се отдели от снопа светлина, тутакси загуби своята острота, а и въобще формата си, и се превърна в тихо шумолене някъде встрани. После шумоленето се премести зад гърба ми. Държах ръцете си във въздуха и премигвах срещу ослепителния лъч.

Усетих леко докосване с пръст по гърба, а после и твърдото дуло на пистолет. Полузабравеният глас рече:

— Може малко да те позаболи.

Последва кикот и изсвистяване. Бял нажежен пламък изригна от върха на главата ми. Рухнах върху преградата, впих нокти в дъските и изкрещях. Дясната ми ръка се опита да се добере до лявата мишница.

Не чух повторно изсвистяване. Само видях как белият пламък става все по-голям и по-голям, докато наоколо ми вече нямаше нищо освен острата, болезнена бяла светлина. После се възцари мрак, в който нещо червено се гърчеше като бацил под микроскоп. А след това нямаше нищо червено и нищо не се гърчеше, само мрак, пустота и усещането, че потъвам.

Събудих се, загледан с мътни очи в някаква звезда, а до слуха ми долиташе разговорът на две таласъмчета в черна шапка.

— Лу Капака.

— Кво рече?

— Лу Капака.

— Кой е Лу Капака?

— Закоравял черен гангстер, когото видя веднъж да разпитват в участъка.

— А!… Лу Капака.

Претърколих се, задрасках по земята и се изправих на едно коляно.

Изстенах. Нямаше никой. Явно съм си говорил сам. Запазих равновесие, като се подпирах с длани на земята. Ослушвах се, но не чувах нищо. Раздвижих ръце и по кожата ми полепнаха сухи репеи и сок от лилавия градински чай, от който дивите пчели събират най-много мед.

Медът беше сладък. Твърде сладък и прекалено тежък за стомаха. Наведох се и повърнах.

Мина известно време, докато успея да събера вътрешностите си. Все още не чувах нищо освен бученето в собствените си уши. Изправих се много предпазливо, като старец, който излиза от вана. Стъпалата ми бяха изтръпнали, а краката си усещах като гумени. Олюлях се и почувствах, че ми прималява. Избърсах от челото си студената пот и опипах тила си. Беше мек и кашав като натъртена праскова. Когато го докоснах, болката ме прониза чак до петите. Усещах сбор от всички болки, връхлетели ме след първия ритник по задника, получен в отделенията.

После пред очите ми се проясни дотолкова, че да видя очертанията на плитката като паница падина, отвсякъде заобиколена с храсти като с ниска ограда, и черния коларски път, който пълзеше нагоре по склона под смътното сияние на залязващата луна. Тогава съзрях колата.

Беше съвсем близо до мен, на не повече от пет-шест метра. Просто не бях погледнал в посоката. Колата на Линдли Пол без всякакви светлини. Запрепъвах се към нея и инстинктивно посегнах за пистолета под лявата мишница. Естествено, сега там нямаше и помен от пистолет. Пискливата чернилка, чийто глас ми напомняше на някого, се бе погрижила. Все още обаче имах джобно фенерче. Извадих го, отворих задната врата и насочих лъча вътре.

Нямаше нищо — нито кръв, нито раздрана тапицерия, нито напукани или изпотрошени стъкла, никакви трупове. Очевидно колата не е била сцена на бойни действия. Просто си беше празна. Ключовете висяха на твърде декоративното табло. Беше докарана тук, долу, и зарязана. Насочих тънкия лъч към земята и затърсих. Търсех него. Нямаше начин да не е някъде наоколо. Щом колата му беше тук.

После в студената тишина горе някъде край ръба на падината забуча двигател. Светлината в ръката ми угасна. Други светлини — предни фарове — облизаха опърпания храсталак.

Хвърлих се на земята и бързо пропълзях зад колата на Линдли Пол.

Фаровете се наклониха надолу, заблестяха по-силно. Спуснаха се по склона, по коларския път, в падината. Вече разпознавах приглушеното безгрижно пърпорене на малък двигател.

Колата спря насред пътя. Щракна фенерче, лъчът пробяга настрани. Сниши се и се задържа върху нещо, което не можех да видя. Фенерчето изщрака отново и колата бавно заслиза по нанадолнището.

В падината тя се позавъртя така, че фаровете й да осветяват черната лимузина. Прехапах горната си устна и разбрах, че я дъвча, чак когато усетих вкуса на кръвта.

Колата се извъртя още малко, фаровете й внезапно угаснаха. Двигателят замлъкна и нощта отново стана необятна и пуста, черна и стаена. Нищо — никакво движение освен щурците и дървесните жаби, които си бяха църкали през цялото време, само че аз не ги бях чувал. После щракна врата и по земята се чуха леки бързи стъпки. Лъч от фенерче прониза темето ми като меч.

Чу се смях. Смях на момиче — стегнат, напрегнат като струна на мандолина. Белият лъч се провря под голямата черна кола и освети краката ми.

Гласът на момичето рязко каза:

— Хей, ти! Излизай оттам с вдигнати ръце и гледай да са празни, да те вземат дяволите! На мушката си ми!

Не помръднах.

Гласът ме прободе отново.

— Слушай, господинчо, имам три куршума за краката ти, седем за корема и още в резерва. Зареждам доста бързо. Излизаш ли?

— Махни тази играчка! — изграчих. — Ще ти я избия с един изстрел от ръката. — Гласът ми звучеше като чужд. Беше дрезгав и надебелял.

— О, господинът бил печен. — Този път гласът й леко потрепери. После отново загрубя. — Излизаш ли? Ще броя до три. Прецени си възможностите, имаш дванайсет тлъсти цилиндъра, зад които да се прикриеш — или може би са шестнайсет? Краката обаче ще те позаболят. А костите на глезените не зарастват с години, дори понякога…

Изправих се, погледнах право срещу лъча на фенерчето й и споделих:

— И аз много приказвам, когато съм изплашен.

— Не, не мърдай нито сантиметър повече! Кой си ти?

— Едно изпаднало частно ченге — детектив по вашему. Кой го е еня?

Тръгнах покрай колата, към нея. Не стреля. Като наближих на около два метра, спрях.

— Не мърдай оттам! — гневно извика момичето, след като вече бях спрял.

— Разбира се. Какво гледаше там горе, дето запали фенерчето?

— Един мъж.

— Зле ли са го подредили?

— Боя се, че е мъртъв — простичко отвърна момичето. — А и ти самият не изглеждаш по-добре.

— Цапардосаха ме по главата — рекох. — От това винаги получавам кръгове под очите.

— Хубаво чувство за хумор — оцени тя. — Като на пазач в моргата.

— Да идем да го видим — рекох дрезгаво. — Можеш да вървиш зад мен с тоя тапешник, ако ще се чувстваш по-сигурна.

— Никога в живота си не съм се чувствала по-сигурна — троснато отвърна тя и отстъпи заднишком.

Заобиколих малката кола, с която беше пристигнала. Съвсем обикновена колица, хубава, чиста и лъскава, доколкото залязващата луна позволяваше да се види. Чувах стъпките на момичето зад гърба си, но не обръщах внимание. Някъде по средата на стръмното, леко встрани, видях крака му.

Осветих го със собственото си фенерче, а после момичето прибави и своето. Видях го целия. Беше разплескан на земята, по гръб, под някакъв храст. Бе заел прословутата поза „чувал с картофи“, която винаги означава едно и също.

Момичето дума не обелваше. Стоеше по-настрана от мен, дишаше тежко и държеше фенерчето си с нетрепваща ръка като закоравял ветеран от отдел „Убийства“.

Една от ръцете му бе отметната настрани в застинал жест. Пръстите бяха свити. Другата беше под него, а палтото му — усукано, сякаш е бил изхвърлен навън и търкалян. Гъстата му руса коса бе сплъстена от кръв — черна като боя за обувки на лунна светлина. По лицето му имаше още кръв, размесена със сива каша. Не видях шапката му.

На това място направих нещо, за което би трябвало да си получа куршума. Дотогава изобщо не се бях сетил за пачката пари, която носех. Мисълта ме осени така ненадейно, разтърси ме така силно, че моментално напъхах ръка в джоба си. Отстрани всеки би помислил, че бъркам за пистолет.

Джобът бе съвършено празен. Извадих ръка и се обърнах назад към момичето.

— Господине — почти въздъхна тя, — ако не бях се доверила на лицето ти…

— Имах десет бона — рекох. — Негови бяха. Носех ги вместо него. За откуп. Чак сега се сетих за тях. А ти си жената с най-здравите нерви, която съм срещал. Не съм го убил аз.

— Не съм си и помислила такова нещо — отвърна момичето. — Някой здравата го е ненавиждал, за да раздроби така черепа му.

— Не го познавах достатъчно дълго, та да го намразя — казах. — Но пак насочи надолу фенерчето.

Коленичих и запретърсвах джобовете му, като се опитвах да не го местя много. Имаше монети и банкноти, ключове в украсено кожено калъфче, обичайния портфейл с обичайното прозорче за шофьорска книжка и обичайната застрахователна карта зад шофьорската книжка. Пари нямаше. Интересно как така бяха пропуснали да пребъркат джобовете на панталона му. Може би са се уплашили от светлината. Иначе биха го ошушкали до хастара. Измъкнах още някои неща. Две фини носни кърпички — бели и хрущящи като сняг, половин дузина картонени кибритчета от снобски нощни клубове, тежка сребърна табакера с вносни цигари; още една табакера с рамка от черупка на костенурка и бродирана коприна отстрани — на всеки капак по един виещ се дракон. Щракнах ключалката и под ластика се показаха три дълги папироси с кухи мундщуци. Извадих една. Беше стара, суха.

— Може би е за дами — рекох. — Той пушеше от другите.

— А може да е марихуана — обади се момичето зад мен, като дишаше шумно във врата ми. — Познавах някога едно момче, което ги пушеше. Може ли да погледна?

Подадох й табакерата и тя заора вътре с фенерчето. Изръмжах й да го насочи отново надолу. Нямаше друго за разучаване. Тя захлопна табакерата и ми я върна, а аз я поставих във вътрешния му джоб.

— Това е всичко. Който го е очистил, се е побоял да изчака и да го опоска. Благодаря.

Небрежно се изправих, обърнах се и избих пистолетчето от ръката й.

— По дяволите! Не е нужно да загрубяваш! — озъби се тя.

— Коя си и какво търсиш посред нощ на това място? — рекох.

Тя се престори, че съм наранил ръката й, освети я с фенерчето и внимателно я огледа.

— Толкова добре се държах с теб, не е ли така? — оплака се. — Ще се побъркам от любопитство и страх, но един въпрос не съм ти задала, нали?

— Държа се страхотно — отвърнах. — Но съм в такова положение, че не ми е до будалкане. Коя си ти? И загаси този фенер! Вече не ми трябва светлина.

Момичето изгаси фенерчето и тъмнината постепенно просветля, докато вече можехме да виждаме очертанията на храстите, проснатото тяло на мъртвеца и сиянието в небето на югоизток, където е Санта Моника.

— Казвам се Каръл Прайд — каза тя. — Живея в Санта Моника. Опитвам се да пиша разни истории за един вестник. Понякога не мога да заспя нощем и излизам с колата — ей така, къде да е. Познавам местността тук като петте си пръста. Видях светлинката ти да трепка долу в падината и ми се стори, че е доста хладно за любов — ако изобщо използват светлина за тази цел.

— Не знам — рекох. — Никога не съм използвал. Значи имаш резервни патрони за пистолетчето? Случайно да имаш и разрешително?

Подметнах пистолетчето на дланта си. В тъмното го усещах като „Колт“, калибър 25. Имаше чудесен баланс за такова малокалибрено оръжие. Много добри хора са били приспани завинаги с подобно нещо.

— Разбира се, имам разрешително. Това за резервните патрони обаче си беше блъф.

— Май не си от страхливите, госпожице Прайд? Или може би си госпожа…

— Не, още не… Този район не е опасен. Хората наоколо дори не си заключват вратите. Предполагам, някои злодеи просто са разбрали колко пусто е тук.

Повъртях още малко пистолетчето из ръцете си и й го върнах.

— Дръж. Тази нощ май не съм заслужил медал за съобразителност. Затова, ако бъдеш така добра да ме закараш до Кастеламаре, ще си взема колата и ще ида да търся полицията.

— Не трябва ли някой да остане с него?

Погледнах светещия циферблат на часовника си.

— Един без петнайсет е — рекох. — Ще го оставим с щурците и звездите. Да вървим.

Тя натъпка пистолета в чантичката си, след което слязохме по склона и се качихме в колата й. Изманеврира, без да включва светлините, и я изкатери нагоре по стръмнината. Голямата черна лимузина зад нас приличаше на паметник.

Изкачихме възвишението, слязох от колата и примъкнах онази част от оградата отново на мястото й. Така той щеше да бъде в безопасност за през нощта и дори за още много нощи напред.

Момичето мълча, докато не стигнахме до първата къща. Тогава включи фаровете и тихо каза:

— Има кръв по лицето ти, господин Незнамкойси, а и за пръв път виждам човек, който така силно се нуждае от нещо за пиене. Защо не идем у дома и оттам да се обадим в управлението на Западен Лос Анджелис? В този район има само пожарна служба.

— Казвам се Филип Марлоу — отвърнах. — Кръвта по лицето ми отива, а и не е необходимо да се забъркваш в тая каша. Няма дори да спомена името ти.

— Сираче съм и живея съвсем сама — отвърна тя. — Така че няма никакво значение.

— Карай надолу към плажа — настоях. — Оттам нататък ще продължа соло.

Все пак се наложи да спрем, преди да стигнем до Кастеламаре. Люлеенето на колата ме принуди да нагазя в буренака и отново да повърна.

Стигнахме до мястото, където бях оставил колата си и започваха стъпалата по хълма. Пожелах на момичето „лека нощ“ и останах да седя в „Крайслера“, докато стоповете й се изгубиха в далечината.

Крайпътното кафене все още беше отворено. Можех да вляза, да пийна нещо и да се обадя по телефона. Реших, че е далеч по-дълбокомъдрено да направя онова, което сторих половин час по-късно — нахълтах в полицейския участък на Западен Лос Анджелис мъчително трезвен и позеленял, с кръвта все още по лицето ми.

Ченгетата също са хора. И уискито им с нищо не е по-лошо от онова, което ти пробутват по заведенията.

3. Лу Капака

Не го разказах добре. Звучеше все по-зле. Рийвис, следователят, който дойде от централния отдел „Убийства“, ме слушаше, забил очи в пода, а двама цивилни стояха плътно зад него като телохранители. Патрулна кола бе тръгнала доста отдавна да охранява тялото.

Рийвис беше слаб, спокоен, около петдесетгодишен, с тясно лице, гладка сива кожа и безупречни дрехи. Панталонът му имаше ръб като бръснач и преди да седне, внимателно го повдигна. Ризата и вратовръзката сякаш бяха извадени от целофана преди не повече от десет минути, а шапката изглеждаше купена по пътя за насам.

Седяхме в стаята на дежурния в участъка на Западен Лос Анджелис недалеч от булевард „Санта Моника“. Бяхме само четиримата. Докато разговаряхме, някакъв пияница, който чакаше да го откарат в града за утринния съд, непрекъснато надаваше бойния вик на австралийските заселници.

— Така че за тая вечер бях негов телохранител. И добра работа свърших, няма що.

— Не си го слагай на сърце — небрежно каза Рийвис. — На всеки може да се случи. Май са те взели за този Линдли Пол, халосали са те, за да си спестят разправиите и да спечелят време. Може би изобщо не са носели стоката със себе си, а и не са възнамерявали да я дадат толкова евтино. Открили са, че не си Пол, и са се ядосали. Изкарали са си го на него.

— Той беше въоръжен — рекох. — С огромен патлак, но срещу дулата на две карабини обикновено не си особено войнствен.

— Онзи тъмнокожият приятел… — каза Рийвис и посегна към телефона на бюрото.

— Просто глас в тъмното. Не мога да съм сигурен.

— Така е, но ще разберем какво е правил по това време. Лу Капака — името лесно се помни.

Той вдигна слушалката и каза на дежурния:

— Дай ми центъра, Джо. Обажда се Рийвис от Западен Лос Анджелис, във връзка с убийството с грабеж. Търся гангстер, негър или мулат, викат му Лу Капака. Между двайсет и две и двайсет и четири годишен, светлокафяв цвят на кожата, приличен външен вид, дребен, да речем, шейсетина кила, кривоглед с едното око, забравих кое. Има досие, но нищо сериозно. Затварян и пускан многократно. Момчетата от Седемдесет и седми участък сигурно го познават. Интересува ме какво е правил тази вечер. Дай им един час и после разгласи по радиото.

Той затвори телефона и ми намигна.

— Имаме най-добрите чернокожи ченгета на запад от Чикаго. Ако е в града, ще го намерят със затворени очи. Да тръгваме ли вече натам?

Слязохме долу, седнахме в една патрулна кола и през „Санта Моника“ се върнахме на Палисадите.

Часове по-късно в студената сива утрин се прибрах у дома. Нагълтал се бях с аспирин и тъкмо се наливах с уиски и промивах тила си с много гореща вода, когато телефонът издрънча. Беше Рийвис.

— Ами намерихме Лу Капака — каза той. — Намерили са го момчетата от Пасадина. Него и един мексиканец — Фуенте. Събрали са ги от булевард „Аройо Секо“ — не точно с лопати, но почти.

— Продължавай — рекох и стиснах слушалката до счупване. — Кажи ми подробностите.

— Ти вече се досети. Намерили са ги под моста на „Колорадо Стрийт“ — със запушени усти, овързани целите с тел. И размазани като зрели портокали. Харесва ли ти?

Задишах тежко и отвърнах:

— Точно това ми трябваше, за да заспя като младенец.

Твърдият бетонен тротоар на булевард „Аройо Секо“ е на около двайсет и два метра под моста на „Колорадо Стрийт“ — известен още като „Моста на самоубийците“.

— Хм — обади се Рийвис, след като беше мълчал известно време, — изглежда, си захапал нещо гнило. Какво ще кажеш сега?

— Това, което ми хрумва в момента, е, че двамата хитреци са научили по някакъв начин за цялата работа, опитали са се да отмъкнат откупа, след което са ги пречукали и са им взели парите.

— Това означава помощ отвътре — заключи Рийвис. — Искаш да кажеш, че тези двамата са знаели за откраднатата огърлица, но тя не е била у тях. Повече ми харесва версията, че са се опитали да напуснат града с целия откуп, без да го предадат на шефа. Или пък шефът е решил, че няма да храни излишни гърла.

Каза ми „лека нощ“ и ми пожела приятни сънища. Изпих достатъчно уиски, че да притъпя болката в главата, което надвишаваше полезната за случая доза.

Отидох в кантората си достатъчно късно, че да минавам за тежкар, но далеч не се чувствах такъв. Двата шева на темето ми бяха започнали да се опъват, а лепенката върху обръснатото място пареше като мазол на палеца на барман.

Кантората ми се състоеше от две стаи, просмукани с ресторантските миризми на хотел „Маншън Хаус“. По-малката ми служеше за приемна и винаги я държах отключена, за да може клиентът да влезе и почака. В случай че имах клиент и той искаше да чака.

Вътре седеше Каръл Прайд и се мусеше на овехтелия червен диван, двата стари стола, квадратното килимче и масичката, отрупана със списания отпреди отмяната на сухия режим.

Носеше кафеникав вълнен костюм с широки ревери, мъжка риза и вратовръзка, нелоши обувки и черна шапка, която може би струваше двайсет долара, но изглеждаше така, сякаш някой еднорък я беше правил от стара попивателна хартия.

— Значи все пак ставаш — заключи тя. — Добре е да го знае човек. Вече си мислех, че вършиш цялата си работа в леглото.

— Хайде, хайде — рекох. — Ела в моя будоар.

Отключих междинната врата, защото така бе по-благопристойно, отколкото да ритна леко ключалката — макар че ефектът беше същия. Влязохме в останалата част от покоите ми, което ще рече ръждивочервен килим с много мастило по него, пет зелени картотечни шкафа, три от които пълни с калифорнийски въздух, рекламен календар със снимка на прочулите се по това време близначета Дион, които се търкаляха по небесносин под, няколко стола почти от орехово дърво, обичайното бюро с обичайните следи от токовете на обувките ми и с обичайния разбрицан въртящ се стол зад него. Седнах в същия този стол и захлупих с шапката си телефона.

Така и не бях я разгледал като хората, дори и на светло в Кастеламаре. Изглеждаше около двайсет и шест годишна и недоспала. Имаше уморено, хубаво личице под бухнала кафява коса, възтясно чело, малко по-високо, отколкото се смята за елегантно, любопитно носле, горна устна, малко по-длъжка от приетото, и уста, доста по-широчка от приетото. Очите й можеха да бъдат много сини, ако пожелаеха. Изглеждаше кротка, но не като мишле и елегантна, но не по холивудски.

— Прочетох за случая във вечерния вестник, който излиза сутринта — каза. — Доколкото имаше какво да се прочете.

— Което означава, че полицията не иска да се раздухва историята. Иначе щяха да я запазят за сутрешните вестници.

— Независимо от това аз ти посвърших малко работа — обяви Каръл.

Изгледах я сурово, побутнах кутията с цигари към нея и напълних лулата си.

— Грешиш — рекох. — Не се занимавам с този случай. Снощи си изсърбах попарата, след което се приспах с една бутилка уиски. Това си е работа на полицията.

— Ако питаш мен, не е. Поне не цялата. А и без друго трябва да си заслужиш хонорара. Или не си получил хонорар?

— Петдесет долара — отвърнах. — Ще ги върна, щом открия на кого. Дори собствената ми майка не би казала, че съм ги заслужил.

— Харесваш ми — каза момичето. — Имаш вид на човек, който аха да кривне от правия път, но нещо го е спряло… в последната секунда. Знаеш ли чия е била нефритената огърлица?

Не бях споменавал нищо за нефритената огърлица. А и във вестника не се споменаваше за никаква нефритена огърлица.

— Не се напрягай. Разговарях с полицая, който води следствието — лейтенант Рийвис. Разказах му за снощи. Разбирам се с полицаите. Той мислеше, че знам много повече, отколкото в действителност, та ми каза това-онова.

— Добре де… чия е? — попитах след тежко мълчание.

— На някоя си госпожа Филип Кортни Прендъргаст, която живее в Бевърли Хилс. Поне през част от годината. Съпругът й има милион или нещо такова и болен черен дроб. Госпожа Прендъргаст е черноока блондинка, която хойка насам-натам, докато господин Прендъргаст си стои вкъщи и пие каломел.

— Блондинките не си падат по блондини — казах. — Линдли Пол беше рус като швейцарски кравар.

— Не говори глупости. Така пише само по филмовите списания. Тази блондинка е харесвала този блондин. Каза ми го редакторът на светската хроника от „Кроникъл“, който тежи сто кила и има мустаци. Викат му Замаяния Гърти.

— Той ли ти каза за огърлицата?

— Не. Директорът на бижутерската фирма „Блокс“. Казах му, че пиша статия за редките нефрити за „Полицейски вестник“.

За трети път запалих лулата си, изскърцах със стола назад и едва не се претърколих по гръб.

— Рийвис знае ли всичко това? — попитах, като се опитвах да я гледам втренчено, без да си давам вид, че го правя.

— Не ми е казал, че знае. Но много лесно може да научи. Не се и съмнявам, че така ще стане. Не е вчерашен.

— Освен в сравнение с теб — рекох. — Каза ли ти за Лу Капака и Фуенте Мексиканеца?

— Не. Кои са те?

Разказах й за тях.

— Но това е ужасно — рече Каръл и се усмихна.

— Твоят старец да не би случайно да е бил полицай? — попитах подозрително.

— Началник на полицията в Помона — почти цели петнайсет години.

Не казах нищо. Спомних си, че началникът на полицията Джон Прайд от Помона бе застрелян преди четири години от двама малолетни престъпници.

След малко се обадих:

— Би трябвало да се досетя. Добре, а сега какво?

— Обзалагам се на пет срещу едно, че госпожа Прендъргаст не е получила огърлицата си обратно и болният й съпруг има достатъчно връзки, за да потули тази част от историята и имената им от вестниците. И госпожата има нужда от добър детектив, който да й помогне да се оправи без скандал.

— Какъв скандал?

— Ами не знам, но е от жените, покрай които скандалите никнат като гъби.

— Предполагам, че заедно сте закусвали. В колко часа стана?

— Не. Не мога да се срещна с нея преди два часа. Станах в шест.

— О, Боже! — промълвих и измъкнах бутилка от дълбокото чекмедже на бюрото си. — Ужасно ме блъска главата.

— Не повече от една глътка! — рязко каза Каръл Прайд. — И то само защото са те били. Макар че това май ти се случва доста често.

Излях питието в гърлото си, запуших бутилката, но не много здраво, и дълбоко си поех дъх.

Момичето взе да рови из кафявата си чантичка и рече:

— Има още нещо. Но може би ти трябва да се заемеш с него.

— Хубаво е да науча, че все още работя тук — установих аз.

Тя търкулна върху бюрото три дълги папироси. Не се усмихна.

— Погледни в мундщуците — посъветва ме. — И сам си прави изводите. Снощи ги свих от онази, китайската табакера. Във всичките има нещо, което ще те накара да се позамислиш.

— И това ми било дъщеря на полицай! — възмутих се аз.

Тя се изправи. Почисти с чантичката си падналата върху бюрото пепел от лулата ми и се запъти към вратата.

— Но съм и жена. Сега трябва да се срещна с още един редактор от светската хроника, за да науча нещо повече за госпожа Филип Кортни Прендъргаст и любовните й авантюри. Забавно, нали?

Вратата на кантората и устата ми се затвориха горе-долу по едно и също време. Взех една от папиросите, стиснах я между двата си пръста и надникнах в късия мундщук. Стори ми се, че вътре има нещо навито, като листче или картонче, нещо, което ни най-малко не би улеснило всмукването на дима. Най-после успах да го извадя с пиличката от джобното си ножче.

Наистина беше картонче. Тънка визитна картичка с цвят на слонова кост, мъжки формат. Отгоре бяха изписани само две думи, нищо друго: СУКЕСЯН МЕДИУМА

Погледнах в останалите мундщуци и във всеки намерих подобна картичка. Нищо не ми говореше. Никога не бях чувал за Сукесян Медиума. След известно време го потърсих в телефонния указател. Имаше някакъв Сукесян на „Западна Седма улица“. Името ми звучеше арменско, затова го потърсих отново на „Ориенталски килими“. И там го имаше, но това нищо не доказваше. Не е необходимо да си медиум, за да продаваш ориенталски килими. Само трябва да си медиум, за да си позволиш да ги купиш. А нещо ми подсказваше, че този Сукесян от визитката няма нищо общо с ориенталските килими.

Смътно се досещах какво представлява занаятът му и какви хора може да му бъдат клиенти. И колкото по-добре вървеше бизнесът, толкова по-малко се нуждаеше от реклама. Дай на такъв човек достатъчно време и пари и той е способен да изцери всичко — от безразличен съпруг до нашествие на скакалци в нивите. Той е специалист по съкрушени женски сърца, сложни, заплетени любовни авантюри и избягали синове, които не пишат на родителите си. Именно той ще ти каже дали да продадеш имота си сега, или да изчакаш още една година, дали с тази роля ще станеш още по-голям любимец на публиката, или не. Дори мъже биха му станали клиенти — мъже, които реват като бици в службата, но са студени пихтии по душа. Но преди всичко жени — жени с пари, жени с бижута, жени, които можеш да усучеш като копринен конец около малкия си азиатски пръст.

Отново напълних лулата и разтръсках мислите си, като се стараех да не движа много главата. Търсех причината, поради която би носил резервна табакера с три цигари, непредназначени за пушене и във всяка скрито името на друг мъж. Кой би открил това име?

Избутах бутилката настрани и се усмихнах широко. Всеки, който претърси джобовете му — внимателно и без да бърза. Кой би го направил? Ченге. И кога? Ако господин Линдли Пол умре или пострада при загадъчни обстоятелства.

Махнах шапката си от телефона и се обадих на човек на име Уили Питърс. Работеше нещо в застрахователния бизнес или поне така твърдеше и като допълнително занятие продаваше липсващи в указателя телефонни номера, извлечени с подкупи от шофьори и слугини. Вземаше по пет долара. Реших, че мога да ги заделя от ония петдесет на Линдли Пол.

Уили Питърс разполагаше с онова, което търсех. Един номер от Брентън Хайтс.

Позвъних на Рийвис в участъка. Той каза, че всичко било наред, само дето не сколасвал да поспи, а аз да съм си държал устата затворена и да не съм се притеснявал, макар че е трябвало да му кажа за момичето. Отвърнах, че е прав, но може би той самият също има дъщеря и не би искал да я награчат рояк репортери с камерите си. Отговори, че имал и случаят не ме представял в особено благоприятна светлина, но това можело да се случи на всеки и хайде, дочуване.

Обадих се и на Макгий Виолетката, за да го поканя на обяд някой ден, след като е бил на зъболекар да му пломбират кътниците и го боли устата.

Той обаче беше отишъл във Вентура да кара някакъв затворник. После позвъних в Брентъд Хайтс — на номера на Сукесян Медиума.

След малко чух женски глас с лек чуждестранен акцент:

— Алоу!

— Може ли да говоря с господин Сукесян?

— Ужжжасно съжжжалявам. Сукесян никога не разговаря по телефон. Аз съм негова секррретарка. Да му предам нещо?

— Да. Имате ли молив?

— Но разбиррра се, има молив. Какво да предам, моля?

Първо й продиктувах името, адреса, професията и телефонния си номер. Проверих дали ги е записала правилно. После казах:

— Обаждам се във връзка с убийството на един човек на име Линдли Пол, станало снощи край Палисадите, близо до „Санта Моника“. Бих иска да се допитам до господин Сукесян.

— Той ще се радва. — Гласът й беше спокоен като стрида. — Но не мога да ви определя среща днес. Господин Сукесян винаги ужжжасно зает. Можжже би утре…

— Следващата седмица ме устройва чудесно — отвърнах сърдечно. — Никой не бърза, когато се разследва убийство. Само му предайте, че му давам двайсет и четири часа, преди да съобщя в полицията каквото знам.

Настъпи мълчание. Може би рязко поемане на дъх, а може би шумове по трасето. После бавният глас с чуждестранния акцент се обади отново:

— Ще му пррредам. Аз не ррразбира…

— Побързай, ангелче. Ще чакам в кантората си.

Затворих телефона, опипах темето си, прибрах трите визитки в портфейла и реших, че ми се е дояло нещо топло. Излязох да хапна.

4. Втора реколта

Индианецът вонеше. Смрадта вече бе проникнала в приемната, когато чух, че външната врата се отваря, и станах да видя кой е. Той стоеше вътре досами вратата като излят от бронз. Беше огромен мъжага от кръста нагоре, с мощен гръден кош.

Като изключим това, видът му беше окаян. Носеше кафяв костюм, твърде тесен за него. Шапката му бе поне с два номера по-малка и онзи, на когото е била по мярка, обилно се беше потил в нея. Носеше я горе-долу там, където една къща би носила ветропоказателя си. Яката му прилягаше като конски хамут и имаше, общо взето, същия мръснокафяв цвят. Под нея висеше вратовръзка, която се мандахерцаше над закопчаното му сако. Възелът й очевидно бе стяган с клещи, защото бе с големината на грахово зрънце. По голия му врат, над яката, беше вързано нещо като черна панделка.

Индианецът имаше широко плоско лице с месест орлов нос, който изглеждаше здрав като носа на морски кръстосвач. Очите му бяха без клепки, бузите увиснали, раменете като на ковач. Позачистеха ли го малко и ако го облечеха в бяла нощница, щеше да заприлича на много рошав римски сенатор.

— Хм — рече той. — Идваш бързо. Идваш сега.

Посочих с палец вътрешната стая и се върнах в нея. Той ме последва мудно, като при движението си вдигаше шум колкото муха. Седнах зад бюрото си и му посочих отсрещния стол, но той остана прав. Черните му очички гледаха враждебно.

— Къде да дойда? — позаинтересувах се.

— Хъ. Аз Втора реколта. Аз холивудски индианец.

— Седнете, господин Реколта.

Той изсумтя и ноздрите му станаха бая широки. Те и преди си бяха широки като миши дупки.

— Име Втора реколта. Не господин Реколта. Пфу!

— Какво искаш?

— Той казва идваш бързо. Голям бял баща казва идваш сега. Той казва…

— Я не ми излизай с този изкълчен жаргон! Да не съм ти даскалица на вечеринка.

— Пфу!

Той свали шапката си бавно, с отвращение, и я изтърбуши навън. После прокара пръст под кожената й лента, като по този начин я извади на показ. Измъкна един кламер отвътре и дойде достатъчно наблизо, за да подхвърли на бюрото ми парче мръсен лигнин. Гневно ми го посочи с пръст. Върху правата му мазна черна коса се беше образувал ръб от стегнатата шапка.

Разгънах лигнина и вътре открих визитка с надпис „Сукесян Медиума“. Буквите бяха изписани с красив шрифт, изящно гравирани. Имах три досущ като тази в портфейла си.

Заиграх се с празната лула, втренчил очи в индианеца, като се опитвах да го раздразня с поглед.

— Хубаво. Какво иска?

— Той иска ти дойдеш сега. Бързо.

— Пфу! — рекох. На индианеца това му хареса. Беше като парола на студентски клуб. Той почти се ухили. — За това обаче трябва да ми плати стотачка — добавих.

— Хъ?

— Сто долара. Железни пари. На брой сто. Мене няма пари, мене няма идва. Загряваш?

Започнах да броя, като отварях и затварях юмруците си.

Индианецът подхвърли още един смачкан лигнин на бюрото. Разгънах го. Съдържаше чисто нова сто-доларова банкнота.

— Медиумът е прав — рекох. — Толкова умен човек чак ме плаши, но въпреки това ще дойда.

Индианецът отново постави шапката на главата си, без да си прави труда да прибере кожената лента. От това видът му стана само малко по-комичен.

Измъкнах пистолета изпод мишницата си — за съжаление не онзи, който носех предната вечер (ужасно мразя да губя пистолет), — извадих пълнителя в дланта си, върнах го обратно на мястото му, проверих предпазителя и прибрах патлака в кобура.

Всичко това впечатли индианеца точно толкова, колкото ако се бях почесал по врата.

— Аз има кола. Голяма кола. Пфу.

— Жалко-о — отбелязах. — Вече не си падам по големите коли, но да тръгваме.

Заключих и излязохме. В асансьора индианецът наистина вонеше ужасно. Дори човекът, който го управляваше, усети.

Колата беше светлокафяв „Линкълн“, не нова, но в добро състояние, с прозрачно перденце на задното стъкло. Тя се спусна покрай блестящо яркозелено игрище за поло, задмина го и изфуча нататък, след което мургавият шофьор с чуждестранна външност зави в тясна като панделка бяла бетонна алея, която се катереше нагоре и бе почти толкова стръмна, колкото и стъпалата на Линдли Пол, но не тъй права.

Това вече беше доста извън града, отвъд Уестуд, в Брентън Хайтс.

Минахме покрай две портокалови горички, каприз на някой богаташ, тъй като в този край не се отглеждат портокали, и покрай ниски къщи с плоски покриви, лепнати като барелефи по склона на предпланините.

После вече нямаше къщи, само обгорелите предпланини, бетонната панделка на пътя и стръмният скат отляво, който се спускаше в прохладата на безименния каньон. Отдясно пък маранята отскачаше от опечения глинен насип, по чийто ръб няколко несломими диви цветенца се бяха вкопали и упорстваха като палавници, които отказват да си легнат. Отпред ми се пречкаха гърбовете на двама мъже. Единият — слаб, жилав като конопена връв, със загорял врат, черна коса и шапка с козирка върху черната коса. Другият — на индианеца — широк, мърляв, с овехтял кафяв костюм, с дебел врат и масивна глава, а върху главата — дневната мазна шапка с извадената кожена лента.

После панделката на пътя се изви остро като фиба, големите гуми занесоха по чакъла, светлокафявият „Линкълн“ профуча през отворените порти и се понесе нагоре по стръмна алея с бордюр от подивял розов здравец.

В края на алеята се извисяваше къщата — истинско орлово гнездо от бял хоросан, стъкло и алуминий, модернистична като флуороскоп и усамотена като фар.

Колата стигна върха, зави и спря пред бяла стена без прозорци, в която имаше черна врата. Индианецът излезе и ме изгледа свирепо. Слязох и притиснах пистолета под мишницата на лявата си ръка.

Черната врата върху бялото пространство на стената бавно се отвори, без някой да я докосне, и зейна тесен проход, чийто край бе някъде далеч напред. На тавана блестеше крушка.

— Хъ. Влиза вътре, шефе — рече индианецът.

— След Вас, господин Реколта.

Той влезе, мрачно озъбен, а аз го последвах. Черната врата безшумно се затвори зад нас. Съвсем сама. Малко шашмалогия за клиента. В края на тесния коридор имаше асансьор. Трябваше да се напъхам в него с индианеца. Заизкачвахме се бавно, съпровождани от тихото бръмчене на малък мотор. Асансьорът спря, вратите се разтвориха, без дори да прошумолят, и пред мен блесна дневна светлина.

Слязох от асансьора. Той се спусна отново с индианеца вътре. Намирах се в нещо като кула, цялата в прозорци — няколко плътно запердени срещу следобедното слънце. Килимите на пода — явно стара персийска изработка — грееха в меки тонове, а материалът, от който бе сглобено резбованото писалище, сигурно бе задигнат от църква. Зад писалището седеше жена, която ми се усмихваше със суха, спаружена, напрегната усмивка, готова да се разсипе на прах и при най-лекото докосване.

Тя имаше лъскава черна коса, навита на кок, и смугло азиатско лице. На ушите си носеше перли, а на ръцете — пръстени. Големи, евтини пръстени като от панаирджийска сергия, сред които имаше един с лунен камък и друг с квадратен смарагд, вероятно фалшив. Ръцете й — малки, мургави и вече не млади, съвсем не бяха за пръстени.

— А, мииистър Марлоу, ужжжасно мило, че дойдохте. Сукесян ще бъде много поласкан.

— Благодаря — рекох. Извадих новата стодоларова банкнота от портфейла си и я поставих върху писалището пред мургавите, обсипани с бижута ръце. Жената не я докосна, дори не я погледна. — Аз черпя — казах. — Но благодаря за досетливостта.

Тя бавно се изправи, без да размества усмивката, и прошумоля покрай писалището с тясната си рокля, която й прилепваше като кожата на сирена и подчертаваше фигурата й — добра фигура, ако си падате по мадами четири номера по-широки под талията, отколкото над нея.

— Ще Ви заведа.

Тръгна пред мен към тясна, облицована с ламперия стена — единственото неостъклено пространство между прозорците и малката асансьорна шахта. Отвори тясна врата. Зад нея се разливаше копринено меко сияние, което никак не приличаше на дневна светлина. Сега усмивката на жената изглеждаше по-стара и от древния Египет. Отново побутнах кобура на пистолета и влязох.

Зад мен вратата безшумно се затвори. Стаята беше осмоъгълна, тапицирана с черно кадифе, без прозорци, с висок черен таван. В средата на черния килим бе поставена бяла осмоъгълна маса, от двете страни на която имаше по един стол без облегалка, умалено копие на самата маса. По-нататък, съвсем до черните завеси, имаше още един такъв стол. Върху бялата маса на черна поставка се намираше голямо млечнобяло кълбо. Светлината струеше оттам. В стаята нямаше нищо друго.

Стоях така петнайсетина секунди със смътното усещане, че съм наблюдаван. После черните завеси се разтвориха и в стаята влезе мъж, упъти се право към другата страна на масата и седна. Чак тогава обърна оглед към мен.

— Седнете, ако обичате — каза той. — Не пушете, не се разхождайте из стаята и не се въртете на стола, ако ви е възможно. А сега с какво мога да ви бъда полезен?

5. Сукесян Медиума

Той беше висок, прав като пушка, с най-черните очи и най-светлата и тънка руса коса, която някога бях виждал. Можеше да е трийсет или шейсетгодишен. И приличаше на арменец точно толкова, колкото и аз. Косата му бе сресана право назад и откриваше профил, красив като на английски киноартист. Изобщо приличаше на салонен идол, а аз бях очаквал нещо лукаво, смугло и мазно, което непрекъснато потрива ръце.

Носеше черен делови костюм с двуредно закопчаване и кройка „не ме бутай, сам ще падна“, бяла риза, черна вратовръзка. Беше изтупан като луксозно издание.

Преглътнах и казах:

— Не съм дошъл за сеанс. Знам всичко по въпроса.

— Да? — възпитано откликна той. — И какво по-точно знаете?

— Няма значение — отвърнах. — Мога да си го обясня със секретарката. Тя е чудесен ордьовър за шока, който предлага първата среща с вас. Индианецът малко ме обърква, но в крайна сметка не е моя работа. Не се занимавам с разследване на измами и злоупотреби. Дошъл съм заради едно убийство.

— Индианецът е роден медиум — тихо обясни Сукесян. — Те са значително по-редки от диамантите и също като тях понякога се намират на мръсни места. Това вероятно също не ви интересува. Що се отнася до убийството, можете да ме информирате. Никога не чета вестници.

— Хайде, хайде — рекох. — Може би дори не проверявате кой обира каймака на големия бизнес? Добре, слушайте тогава.

И му я разказах. Цялата идиотска история. И за визитките, и къде бяха открити.

Той не помръдна дори с мускул. Не става дума за крясъци, размахване на ръце, тропане по пода и гризане на нокти, а че не помръдна изобщо, не трепна с клепач, дори с око. Просто седеше и ме гледаше като каменния лъв пред Градската библиотека.

Когато свърших, Сукесян удари право в целта.

— Скрил сте визитките от полицията. Защо?

— Кажете ми, та да ви отговоря. Просто го направих.

— Очевидно стоте долара, които ви изпратих, не са достатъчни.

— И това е идея — рекох. — Но все още не съм смогнал да я обмисля.

Той се раздвижи. Дотолкова, че да скръсти ръце. Черните му очи бяха плитки като табла в закусвалня или дълбоки като дупката, дето води в Китай — както предпочитате. И в двата случая нищо не ми говореха.

Сукесян рече:

— Ще ми повярвате ли, ако ви кажа, че познавах този човек съвсем бегло — само професионално?

— Ще го приема с уговорки — отвърнах.

— Виждам, че ми нямате голямо доверие. Може би господин Пол е имал. На тези визитки пишеше ли нещо друго освен името ми?

— Аха — рекох. — И няма да ви хареса.

Това, разбира се, беше съвсем плосък номер — от тия, дето ги въртят ченгетата от радиопиеските. Той го подмина, без дори да му обърне внимание.

— В нашата професия, макар да е рай за измамниците, разчитаме най-вече на сетивата. Дайте да видя една от визитките.

— Излъгах ви — рекох. — По тях няма нищо освен името ви.

Извадих портфейла си, издърпах една от визитките и я поставих пред него. Прибрах портфейла. Той обърна визитката с нокът.

— Знаете ли какво си мисля? — обадих се въодушевено. — Линдли Пол сигурно е смятал, че ще сте в състояние да откриете кой му е светил маслото, дори ако полицията не успее. Което означава, че се е страхувал от някого.

Сукесян разкръстоса ръце и ги скръсти обратно. За спокоен тип като него това вероятно бе равностойно на изкатерване по шнура и отхапване на крушката.

— Не си мислите нищо подобно — каза той. — Колко искате за трите визитки и саморъчно подписано уверение, че сте претърсил тялото, преди да уведомите полицията?

— Не е лошо — рекох. — За човек, чийто брат върти търговийка с килимчета.

Той се усмихна много леко. Имаше нещо почти приятно в усмивката му.

— Срещат се и честни търговци на килими. Но Аризмян Сукесян не ми е брат. Фамилията е често срещана в Армения.

Кимнах.

— Вие, естествено, ме смятате за поредния шарлатанин — добави той

— Ами докажете ми, че не сте.

— А може би не парите са онова, което ви интересува — изрече внимателно.

— Може би не са.

Не забелязах да мести крака си, но трябва да е докоснал копче на пода. Черните кадифени завеси се разтвориха и в стаята влезе индианецът. Сега вече не изглеждаше нито мръсен, нито смешен. Беше облечен с широк бял панталон и бяла туника, избродирана с черно. Около кръста си имаше черен пояс, а на челото — черна лента. Черните му очи гледаха сънено. Той дотътри крака до стола край завесите, седна, скръсти ръце и оброни глава на гърдите. Изглеждаше по-масивен от всякога, сякаш тези дрехи бяха нахлузени върху другите.

Сукесян протегна ръце над млечния глобус между нас, върху бялата маса. Светлината върху далечния черен таван се накъса и започна да плете странни шарки и фигури — много неясни, защото таванът беше черен. Индианецът държеше главата си отпусната, с брадичка, опряна в гърдите, но очите му бавно се извърнаха и се вторачиха в движещите се ръце.

Те потрепваха бързо, грациозно, рисуваха загадъчни фигури, които можеха да означават всичко или нищо — като гръцки танци или книжни коледни спирали, разпилени по пода, което си изберете.

Масивната челюст на индианеца се облягаше върху масивните му гърди и очите му се затвориха бавно като на жаба.

— Можех да го хипнотизирам и без всичко това — обади се Сукесян. — То е просто част от представлението.

— Аха.

Наблюдавах слабото му стегнато гърло.

— А сега ми трябва нещо, което Линдли Пол е докосвал — каза той. — Тази картичка ще свърши работа.

Изправи се безшумно, приближи се до индианеца и пъхна визитката под лентата на челото му. После отново седна.

Замърмори тихо на някакъв гърлен, непознат за мен език. Не свалях очи от гърлото му.

Индианецът заговори. Говореше изключително бавно и мъчително, с неподвижни устни, сякаш думите бяха тежки камъни, които трябваше да търкаля нагоре под палещото слънце.

— Линдли Пол лош човек. Прави любов с жена на вожда. Вожд много сърдит. Нарежда откраднат огърлица. Линдли Пол трябва върне обратно. Лош човек убива. Гр-р-р-р-р-р.

Сукесян плесна с ръце и индианецът разтърси глава. Черните очички без клепки отново се отвориха. Сукесян ме гледаше със съвършено безизразно красиво лице.

— Ловко — рекох. — Без излишни циркаджилъци. — Посочих с пръст към индианеца. — Малко е тежичък да ви седи на коляното, а? Не съм виждал такъв добър вентрилок, откакто кабаретните танцьорки престанаха да носят трика.

Сукесян се усмихна почти незабележимо.

— Наблюдавах мускулите на гърлото ви — продължих. — Няма значение. Предполагам, схванал съм идеята. Линдли Пол се е усукал около нечия съпруга. Този някой го е ревнувал дотолкова, че е наредил да го премахнат. Като теория има своите качества, защото такава нефритена огърлица не се слага често и някой е трябвало да знае, че тя ще я сложи точно в нощта на нападението. Един съпруг би могъл да го знае.

— Напълно възможно — каза Сукесян. — И при положение, че не са ви убили, може би не са имали намерение да убиват и Линдли Пол. Само да го напердашат.

— Да — отвърнах. — А ето и другата възможност. Трябваше да ми хрумне по-рано. Ако Линдли Пол наистина се е страхувал от някого и е искал да остави съобщение, то може би на тези визитки все пак пише нещо — със симпатично мастило.

— Това попадна в целта. — Усмивката не помръдна от лицето му, но в ъгълчетата на устата му се появиха малко повече бръчици, отколкото в началото. Времето бе прекалено кратко, за да преценя точно.

Светлината в млечния глобус изведнъж угасна. В същия миг в стаята стана тъмно като в гроб. Не виждах дори собствената си ръка. Ритнах стола назад, измъкнах пистолета и заотстъпвах.

Нещо раздвижи въздуха покрай мен и в същия миг ме лъхна силната землиста миризма. Беше направо неестествено. Без да сбърка на косъм времето или мястото дори в тази пълна чернилка, индианецът ме удари отзад и сграбчи лактите ми. Започна да ме повдига. Можех да освободя ръката си с пистолета и да обсипя стаята със слепи изстрели, но не направих опит. Нямаше никакъв смисъл.

Индианецът ме повдигна, прилепил лактите ми към тялото, сякаш бе парен кран. После силно ме тръшна на земята и ме сграбчи за китките. Изви ги назад. В гърба ми се заби коляно, остро като крайъгълен камък. Опитах се да извикам. Въздухът се запъна в гърлото ми и не можа да излезе.

Индианецът ме отхвърли настрани и докато падахме, оплете крака в моите. Силно се удари в пода, понесъл отгоре си и част от моето тегло.

Все още имах пистолета. Индианецът не знаеше за него или поне не личеше от действията му. Беше заклещен между двама ни. Започнах да го извъртам.

Светлината блесна отново.

Сукесян стоеше зад бялата маса и се облягаше отгоре й. Изглеждаше по-стар. На лицето му имаше изражение, което не ми хареса. Видът му недвусмислено говореше, че му се налага да свърши нещо, което не му е по вкуса, но въпреки това ще го направи.

— Значи симпатично мастило — тихо процеди той.

После завесите се разделиха със свистене и в стаята се втурна слабата мургава жена с вонящ бял парцал в ръце. Тя се наведе над мен, пронизвайки ме с изгарящи черни очи, и лепна парцала върху лицето ми.

Индианецът изсумтя зад мен и стисна лактите ми още по-силно. Нямаше как. Трябваше да вдишам хлороформа.

Сякаш тежка ръка стягаше гърлото ми. Силните сладникави изпарения се просмукваха в мен. И се отнесох.

Миг преди да загубя съзнание, чух как някой стреля два пъти с пистолет. Звукът сякаш нямаше нищо общо с мен.

Отново лежах навън, досущ като предната нощ. Този път обаче беше ден и слънцето прогаряше дупка в десния ми крак. Виждах нажежено синьо небе, очертанията на хребет, нискостеблен дъб, разцъфнала юка, щръкнала върху склона на някакъв хълм, и пак нажежено синьо небе.

Седнах. Хиляди дребни иглици се забиха в левия ми крак. Разтрих го. Разтрих и стомаха си. Хлороформът ме удари в носа. Чувствах се кух и вонящ като стар нафтов варел.

Изправих се, но не се задържах дълго така. Повръщах по-лошо и от предната вечер. С повече спазми, по-силни ледени тръпки и по-жестоки болки в стомаха. Отново се изправих.

Бризът откъм океана прехвърли хълма и ми вдъхна малко живот. Запрепъвах се като пиян, за да огледам следите от автомобилни гуми върху червената глина, а после и голям железен кръст, някога бял, но вече със силно олющена боя. Беше обсипан с празни фасонки за електрически крушки и се възправяше върху напукан постамент от бетон, в който зееше отворена врата. Вътре се виждаше зеленясал меден превключвател.

Зад постамента видях краката.

Стърчаха нехайно изпод храст. Бяха в обувки с твърди бомбета — каквито носеха колежаните в годината преди войната. От сума време не бях виждал подобни обувки — освен веднъж.

Приближих, разтворих храстите и заразглеждах индианеца.

Широките му силни пестници лежаха покрай тялото, огромни, празни и отпуснати. В мазната му черна коса имаше бучки пръст, сухо листо и семена от дива салата. По кафявата буза се плъзна слънчев лъч. Мухите биха открили върху корема му прогизнало от кръв място. Очите му бяха като други очи, които бях виждал, и то не един или два пъти — притворени, ясни, но играта зад тях беше свършила.

Отново беше облечен със смехотворните си дрехи за улицата, а мазната му шапка лежеше край него с все още обърната кожена лента. Той вече не беше нито смешен, нито жесток, нито противен. Един беден нещастник, който така и не бе успял да разбере за какво става дума.

Аз го бях убил, разбира се. Изстрелите, които бях чул, бяха от собствения ми пистолет. Него обаче не открих. Пребърках дрехите си. Другите две Сукесянови визитки също липсваха. Нищо повече. Тръгнах по следите на автомобилните гуми, докато стигнах до път с дълбоки коловози, който ме изведе в подножието на хълма. Далеч под мен проблясваха коли, когато слънчевата светлина се отразяваше в някое предно стъкло или фар. Освен това имаше бензиностанция и няколко къщи. Още по-надалеч се мержелееше морската синева, някакви кейове, дългата извивка на бреговата ивица към нос Фърмин. Имаше малко мараня. Не виждах остров Каталина.

Очевидно хората, с които си имах вземане-даване, предпочитаха да действат все в този край.

Беше ми необходим половин час, за да стигна до бензиностанцията. Обадих се в Санта Моника за такси. Прибрах се с него чак до вкъщи, в „Бърглънд“, на три пресечки от кантората, преоблякох се, сложих последния си пистолет в кобура и седнах до телефона.

Сукесян не си беше вкъщи. Никой не отговаряше на номера. Каръл Прайд също не отговаряше. Не го и очаквах. Вероятно пиеше чай с госпожа Филип Кортни Прендъргаст. Полицейският участък обаче отговори и Рийвис все още беше там. Веднага си пролича, че не ми се радва особено.

— Нещо ново около убийството на Линдли Пол? — попитах го аз.

— Мисля, че ти казах да забравиш за тази работа. И го казах съвсем сериозно. — Гласът му звучеше заплашително.

— Вярно, че ми каза, ама нещо не ми излиза от главата. Не обичам половинчатите работи. Май съпругът е в дъното на цялата история.

Той помълча известно време. После рече:

— Чий съпруг, умнико?

— Съпругът на мадамата с нефритеното герданче, естествено.

— О, разбира се, не можа да се сдържиш да не изровиш коя е.

— Това някак само се напъха в ръцете ми — отвърнах, — трябваше само да се пресегна.

Той отново замълча. Този път мълча толкова дълго, че чух полицейското съобщение за открадната кола по предавателя в стаята му.

После Рийвс заговори много бавно и разчленено.

— Слушай, ченге, иска ми се да ти продам една идея. Може пък и да успея. Тя ти гарантира спокойствието. От полицията някога са ти дали разрешителното, а шерифът ти е връчил специална значка. Всеки по-раздразнителен капитан, пък дори и обикновен лейтенант като мен може да направи така, че за един ден да ти отнемат и двете. Какво са ти донесли разрешителното и значката? Не ми отговаряй, ще ти кажа. Донесли са ти обществено положение на хлебарка. Станал си едно наемно леке. Трябвало е само да похарчиш последните си сто долара, за да наемеш мебелирана кантора и да си седнеш на опашката в нея, и да чакаш, докато някой ти доведе лъв, та да си завреш главата в устата му и да провериш хапе ли. Ако ти отхапе ухото — дават те под съд за нанасяне на тежка телесна повреда. Започваш ли да загряваш?

— Идеята не е лоша — рекох. — Използвал съм я преди години. Значи не искаш да разнищиш това дело?

— Ако можех да ти се доверя, щях да ти кажа, че искаме да се доберем до една изключително ловка банда от крадци на бижута, но ти нямам доверие. Къде си сега — в някой игрален дом ли?

— В леглото — отвърнах. — Пипнал съм телефонна треска.

— Тогава си напълни грейка с топла вода, гушни я и върви да нанкаш като добро момченце. Ще ме послушаш, нали?

— Не! Предпочитам да ида да гръмна един индианец за тренировка.

— Добре, малкият, но само един.

— Да не речеш после, че не съм ти казал — изкрещях и треснах слушалката в ухото му.

6. Фирканата дама

На път за булеварда се отбих в заведение, където ме познаваха, и ударих едно силно кафе, дебело подплатено с коняк. След това усещах стомаха си като нов, но главата ми си остана старата залежала стока, а мустаците ми все още лъхаха на хлороформ.

Стигнах кантората и влязох в малката приемна. Този път вътре бяха две — Каръл Прайд и блондинка. Блондинка с черни очи. Блондинка, която би накарала и епископ да строши с шут стъклописа на катедралата.

Каръл Прайд се изправи намръщена и каза:

— Това е госпожа Филип Кортни Прендъргаст. От доста време е тук, а не е свикнала да я карат да чака. Иска да те наеме.

Блондинката ми се усмихна и протегна ръка в ръкавица. Докоснах ръкавицата.

Жената беше на около трийсет и пет и широко отворените й очи гледаха замечтано — доколкото черните очи могат да гледат замечтано. Имаше си всичко каквото ти душа поиска. Не обърнах голямо внимание на дрехите й. Бяха в черно и бяло. Облякъл я беше някой моделиер, а той би трябвало да си разбира от занаята, иначе тя нямаше да отиде при него.

Отключих вратата към частната си мислителница и ги въведох.

В ъгъла на бюрото ми се мъдреше наполовина изпита еднолитрова бутилка уиски.

— Извинявайте, че ви накарах да чакате, госпожо Прендъргаст — рекох. — Наложи ми се да изляза по работа.

— Не разбирам защо е трябвало да излизаш — ледено се обади Каръл Прайд. — Доколкото виждам, всичко, което е необходимо, се намира пред теб.

Подадох им столове. После седнах и тъкмо протегнах ръка към бутилката, когато телефонът до левия ми лакът иззвъня.

Непознат глас, без да бърза, каза:

— Марлоу? О’кей. Патлакът ти е у нас. Предполагам, искаш да си го получиш, нали?

— И двата. Аз съм беден човек.

— У нас е само единият — плавно изрече гласът. — Онзи, който и ченгетата биха искали да намерят. Ще ти се обадя по-късно. Помисли си.

— Благодаря.

Затворих телефона, сложих бутилката на пода и се усмихнах на госпожа Прендъргаст.

— Ще говоря аз — каза Каръл Прайд. — Госпожа Прендъргаст е малко настинала и трябва да си пази гласа.

И тя хвърли към блондинката един от многозначителните погледи, за които жените си мислят, че мъжете не разбират. От онези, дето дълбаят като зъболекарска машинка.

— Ами… — обади се госпожа Прендъргаст и се попремести така, че да вижда бутилката, която бях оставил върху килима зад бюрото.

— Госпожа Прендъргаст ми се довери — каза Каръл Прайд. — Не знам защо, може би защото й показах как би могла да избегне неприятностите, които несъмнено ще възникнат, ако историята се разчуе.

Изгледах я намръщено.

— Няма да има нищо такова. Преди малко разговарях с Рийвис. Лепнал й е такъв заглушител, че и динамитна експлозия не би вдигнала повече шум от търговец в заложна къща, който разглежда еднодоларов часовник.

— Много смешно — рече Каръл Прайд. — Особено за хора, които се занимават с подобни остроумия. Но госпожа Прендъргаст, представи си, иска да ни върне нефритената огърлица, без господин Прендъргаст да разбере, че е била открадната. Очевидно той все още не знае.

— Е, това е вече нещо друго — казах. (Друг път не знае!)

Госпожа Прендъргаст ме дари с усмивка, която проникна чак до портфейла в задния ми джоб.

— Обожавам чистото уиски — изгука тя. — Дали не може… по едно, съвсем мъничко?

Извадих две ликьорени чашки и отново поставих бутилката върху бюрото. Каръл Прайд се облегна назад, запали цигара и презрително загледа тавана. Нея човек можеше по-лесно да гледа. И по-дълго, без да му се замае главата. Госпожа Прендъргаст обаче те събаряше от раз.

Налях в двете чашки за дамите. Каръл Прайд изобщо не докосна своята.

— В случай че не знаеш — хладно се обади тя, — Бевърли Хилс, където живее госпожа Прендъргаст, в известен смисъл е особен квартал. Местната полиция разполага с радиоколи, които трябва да покриват съвсем малка територия, и я покриват като одеяло, защото в Бевърли Хилс има какво да се охранява. По-богатите къщи дори са свързани директно с участъка и кабелите са специални — не могат да се прережат.

Госпожа Прендъргаст обърна чашката си на един дъх и погледна бутилката. Налях й повторно.

— Това е нищо — засия тя. — Дори сейфовете и гардеробните с кожите са оборудвани с фотоклетки. Можем така да обезопасим къщата, че и слугите да не могат да се приближат до някои места, без полицията да цъфне на вратата само след трийсет секунди. Прекрасно, нали?

— Да, прекрасно — съгласи се Каръл Прайд, — но така е само в Бевърли Хилс. Излезеш ли веднъж, а не можеш цял живот да прекараш в Бевърли Хилс, освен ако не си мравка, разбира се, бижутата ти не са вече в такава безопасност. Затова госпожа Прендъргаст е имала дубликат на нефритената си огърлица.

Седнах малко по-изправен. Линдли Пол ми беше дал да разбера, че е необходим цял човешки живот, за да се имитира изработката на огърлицата — дори и да се намери подходящ материал.

Госпожа Прендъргаст си поигра с втората чашка, но не за дълго. Усмивката й ставаше все по-топла и по-топла.

— Така че, когато излизала да се забавлява извън Бевърли Хилс, госпожа Прендъргаст трябвало да носи имитацията. В случай че й се искало да носи нефрит, разбира се. Господин Прендъргаст много държал на това.

— А той има отвратителен характер — сподели госпожа Прендъргаст.

Налях още уиски, та да й е подръка. Каръл Прайд не пропусна да забележи това и почти ми се озъби:

— През нощта на обира обаче тя направила грешка и си сложила истинската.

Аз се ухилих насреща й.

— Знам какво си мислиш — рязко каза Каръл. — Кой е знаел за грешката? Станало така, че господин Пол разбрал скоро след като излезли от къщата. Той я придружавал.

— Той… ъ-ъ-ъ… докосна огърлицата — въздъхна госпожа Прендъргаст. — Можеше да разпознае истинския нефрит с пипане. Има и такива хора. Той наистина разбираше от скъпоценни камъни.

Отново се облегнах назад в скърцащия си стол.

— По дяволите! — възкликнах възмутено. — Отдавна трябваше да заподозра този тип. На бандата й е би необходим някой, който се движи във висшето общество. Как иначе са могли да знаят кога хубавите вещи са напускали скривалищата си? Може да ги е изпратил за зелен хайвер и те са използвали този случай, за да го очистят.

— Жалко, че са затрили такъв талант, не мислите ли? — мило се обади Каръл Прайд и побутна с пръст чашата си върху бюрото. — Аз няма да пия това, госпожо Прендъргаст. Ако искате още едно…

— Да не съм болна я — отвърна госпожа Прендъргаст и го гаврътна.

— Къде и как беше извършено нападението? — попитах рязко.

— Ами това също изглежда доста странно — отвърна Каръл Прайд, като успя да излезе с половин дума пред госпожа Прендъргаст. — След празненството, което било в Брентъд Хайтс, господин Пол пожелал да се отбият в „Трокадеро“. Били с неговата кола. По това време, ако си спомняш, разширяваха „Булеварда на залеза“. След като убили малко време в „Трокадеро“…

— И по няколко чашки — изкиска се госпожа Прендъргаст и посегна към бутилката. Наля в една от чашите си. По-скоро част от уискито се изля в една от чашите.

— …господин Пол тръгнал да я изпрати с колата и минал по булевард „Санта Моника“.

— Че откъде другаде — рекох. — Само оттам можеш да минеш, ако не искаш да се нагълташ с прахоляк.

— Да, но минал и покрай съмнителен хотел — „Тремейн“, и една бирария отсреща през улицата. Госпожа Прендъргаст забелязала как някаква кола се отделила от тротоара пред бирарията и ги последвала. И е съвсем сигурна, че същата кола ги притиснала към бордюра малко по-късно и нападателите знаели точно какво търсят. Госпожа Прендъргаст си спомня всичко много добре.

— Ами естествено — обади се госпожа Прендъргаст. — Да не си мислите, че съм била фиркана. Лесно не се предавам. Човек не губи такава огърлица всяка нощ.

Тя изля петата чаша в гърлото си.

— Да п-п-пукна, ако знам как изглеждаха онези мъже — продължи блондинката малко завалено. — Лин… тоест господин Пол — аз му виках Лин — се почувства някак неудобно. Затова си навря главата в торбата.

— Десетте хиляди за откупа бяха ваши, нали? — попитах.

— А чии да са, котенце, на иконома? И си искам мънистата обратно, преди Кърт да е загрял. К’во ще кажеш да надникнеш в онази бирария?

Тя порови из черно-бялата си чанта и изсипа купчина банкноти върху бюрото. Пооправих ги и ги преброих. Възлизаха на четиристотин шейсет и седем долара. Хубави пари. Оставих ги там, където си бяха.

— Господин Прендъргаст — със сладко гласче продължи Каръл, — когото госпожа Прендъргаст нарича Кърт, смята, че е открадната фалшивата огърлица. Той, изглежда, не може да ги различи. И не знае нищо за снощи, освен че Линдли Пол е бил убит от някакви бандити.

— Друг път не знае — казах, но този път високо и кисело. Избутах парите обратно към нея. — Сигурно си мислите, че ви изнудват, госпожо Прендъргаст. Грешите. Според мен причината тази история да не се изнася в печата така, както е станала в действителност, е, че върху полицията е оказан натиск. На тях пък това им изнася, защото искат да разкрият бандата, която се занимава с крадене на бижута. Въшкарите, които убиха Линдли Пол, вече са мъртви. Госпожа Прендъргаст се вторачи в мен с немигващ, лъщящ пиянски поглед.

— Изобщо не съм и подозирала, че ме изнудват. — Сега вече някои звуци й създава проблеми. — Ишкам ши мъништата и ши ги ишкам бържо. Парите не ме интересуват. Ижобщо. Дай ми да пия.

— Бутилката е пред вас.

Можеше да се натряска до безсъзнание. Все тая ми беше.

Каръл Прайд се обади:

— Не мислиш ли, че трябва да отидеш в онази бирария да видиш какво ще откриеш?

— На баба ти хвърчилото — рекох. — Идеята ти не струва.

Блондинката размахваше бутилката над двете си чаши. Най-после успя да напълни едната, гаврътна я и побутна купчината пари върху бюрото с лек нехаен жест, като дете, което си играе с пясък.

Взех банкнотите, подредих ги отново и заобиколих бюрото, за да ги сложа в чантата й.

— Ако открия нещо, ще ви уведомя — каза й. — Не е необходимо точно вие да ми давате капаро, госпожо Прендъргаст.

Това толкова й хареса, че едва не си сипа още едно. После обаче размисли, ако все още имаше с какво, изправи се и се упъти към вратата.

Настигнах я тъкмо навреме, иначе щеше да я отвори с нос. Задържах я за ръката и отворих. Отвън, облегнат на стената, чакаше униформен шофьор.

— Айде — пренебрежително каза той, изстреля фаса си и я пое. — Да си ходим, малката. Заслужаваш да те напляскам по дупето. Да пукна, ако не го направя.

Тя се изкиска, овеси се на него и двамата пресякоха коридора, свиха зад ъгъла и изчезнаха от погледа ми. Върнах се в кантората, седнах и отново загледах Каръл Прайд. Тя бършеше бюрото с парцал, който бе намерила някъде.

— Да ти се не види служебната бутилка макар — горчиво каза момичето.

— По дяволите — отвърнах гневно. — Не й вярвам за пет пари. Дано я изнасилят по пътя за вкъщи. По дяволите тая история с бирарията.

— Слушай, господин Филип Марлоу, моралът й изобщо не ме интересува. Тъпкана е с пари и изобщо не е стисната. Видях мъжа й, мухльо с непресъхваща чекова книжка. Ако някой е нагласил да оправят оня тип, това е тя. Спомена ми, че от известно време подозирала, че Пол е кофти човек, но това не я засягало, стига нея да не закачал.

— Ама и този Прендъргаст си го бива, а? Не се и съмнявам.

— Висок, слаб, жълт. Изглежда така, сякаш първото мляко, което е засукал, е било вкиснато и още не може да се отърве от вкуса му.

— Пол не е откраднал огърлицата й.

— Не е ли?

— И не е имала никаква имитация.

Очите на Каръл се присвиха и потъмняха.

— Предполагам, всичко това си го научил от Сукесян Медиума?

— Кой е той?

Тя се наведе малко напред, после отново се облегна и здраво стисна чантичката си.

— Разбирам — продума бавно. — Не харесваш работата ми. Извинявай, че се намесих. Мислех си, че мъничко ти помагам.

— Казах ти, че тази история не ме интересува. Върви ви вкъщи и си пиши статията. Не се нуждая от ничия помощ.

— Мислех, че сме приятели — рече. — Мислех си, че ме харесваш.

И впери в мен тъжни, уморени очи.

— Трябва да си пазя хляба, а не да дразня полицията.

Тя се изправи и ме гледа мълчаливо още известно време. После се приближи до вратата и излезе. Слушах как стъпките й заглъхват по мозаечния под на коридора.

Останах така, почти без да помръдвам, цели десет-петнайсет минути. Опитвах се да отгатна защо Сукесян не ме беше убил. Нищо не разбирах. Слязох на паркинга и седнах в колата си.

7. Правя си сметката без кръчмаря

Хотел „Тремейн“ беше далеч извън Санта Моника, близо до гробището за коли. Околовръстна железопътна линия разсичаше улицата на две платна. Точно когато наближих пресечката, където се намира търсеният от мен номер, се зададе влак с два вагона. Носеше се с осемдесет километра в час и вдигаше шум колкото излитащ транспортен самолет. Аз също увеличих скоростта, подминах пресечката успоредно с влака и спрях на циментираната площадка пред отдавна изоставен пазар. Слязох и надникнах зад ъгъла.

Виждах надписа на хотел „Тремейн“ над тясна врата между две витрини — и двете празни. Стара двуетажна постройка без асансьор. Дървенията сигурно вонеше на газ, абажурите бяха пукнати, памучните пердета — от рехава дантела, а пружините издънени. До болка ми бяха познати тези хотели. Бях спал в тях, следил бях престъпници, бях се карал със злобни мършави съдържателки, в тях бяха стреляли по мен и нищо чудно някой ден да ме изнесат с краката напред от такъв именно хотел. Това са свърталища на всякакъв измет — пияници, наркомани и бандити, които ти теглят куршума, преди да си казал „здрасти“.

Бирарията беше от моята страна на улицата.

Върнах се до „Крайслера“ и влязох вътре, за да напъхам пистолета в колана си. После тръгнах по тротоара.

Над вратата на заведението пишеше „БИРА“ с червени неонови букви. Широк сенник прикриваше витрината — противно на закона. Явно помещението, което заемаше половината от фасадата, някога е било магазин.

Барманът играеше флипер с парите от касата, а на един от столовете седеше мъж с килната на тила шапка и четеше някакво писмо. Цените бяха надраскани с бяло върху огледалото зад бара.

Самият бар представляваше прост тежък дървен тезгях. От двете му страни висеше по един стар каубойски патлак калибър 44, в евтин кобур, какъвто нито един каубой не би носил. По стените висяха надписи, които предупреждаваха, че не се сервира на кредит, и съветваха какво да се вземе срещу махмурлук и лош дъх. Имаше и снимки на няколко чифта красиви крака.

Заведението не даваше вид, че успява да покрие дори разходите си.

Барманът остави флипера и влезе зад тезгяха. Беше около петдесетгодишен, навъсен, с протрито дъно на панталона. Вървеше тъй, сякаш имаше мазоли. Мъжът върху стола продължаваше да хихика над писмото си, написано със зелено мастило върху розова хартия.

Барманът положи и двете си подпухнали ръце върху тезгяха и ме изгледа с безизразно лице на комедиант.

— Бира — казах аз.

Наточи я бавно и махна пяната със стар готварски нож.

Отпивах от бирата си, като държах чашата с лявата ръка. След малко се обадих:

— Да си виждал напоследък Лу Капака?

Струваше ми се, че въпросът ми звучи съвсем нормално. В нито един вестник не бях прочел дори ред за Лу Капака и Фуенте Мексиканеца.

Барманът ме изгледа безизразно. Кожата над очите му беше грапава като на гущер. Най-после проговори с дрезгав шепот:

— Не го познавам.

Широк бял белег пресичаше гърлото му. Някога там бе влизал нож, което и обясняваше дрезгавия шепот.

Мъжът с писмото изведнъж се изсмя силно и се плесна по бедрото.

— Трябва да го прочета на Лоса — каза той, като се превиваше от смях. — Това си е извадено направо от кенефа. — И се свлече от стола, бавно се упъти към една врата и излезе през нея. Беше плещест, мургав мъжага, който наглед не се отличаваше с нищо особено. Вратата се затвори зад гърба му.

Барманът дрезгаво изхриптя:

— Лу Капака, викаш? Странно име. Сума народ се влачи тук. Знам ли кой как се казва. Ченге ли си?

— Частно — отвърнах. — Не се притеснявай. Само си пия бирата. Този Лу Капака е от брикетите. Светлокафяв. Млад.

— Ами може и да съм го виждал някога. Не помня.

— Кой е Лоса?

— А, той ли? Това е шефът. Магун Лоса.

Мъжът накисна тежък пешкир в една кофа, усука го, изстиска го и го провлече по тезгяха, като го държеше за краищата. Пешкирът образуваше палка, около шест сантиметра дебела и петдесетина дълга. С такова нещо спокойно можеш да изпратиш човек на оня свят, стига да знаеш как да го използваш.

Онзи с розовото писмо влезе от задната врата, като все така се кискаше, пъхна листа в страничния си джоб и се насочи към флипера. По този начин оставаше зад гърба ми. Започнах леко да се притеснявам.

Набързо привърших бирата си и слязох от стола. Барманът все още не беше прибрал десетте ми цента. Държеше усукания пешкир и бавно го клатеше напред-назад.

— Хубава бира — рекох. — Е, благодаря.

— Пак заповядайте — прошепна той и преобърна чашата ми.

Това отмести погледа ми за секунда. Когато отново вдигнах очи, задната врата беше отворена и на прага й стоеше огромен мъжага с огромен пистолет в ръка.

Не говореше. Просто си стоеше. Пищовът зееше срещу мен. Приличаше на тунел. Мъжът беше много широкоплещест и доста мургав. С телосложение на борец. Типичен главорез. Определено нямаше вид на човек, чието истинско име е Магун.

Никой не продумваше. Барманът и мъжът с огромния патлак просто се бяха вторачили в мен. И тогава чух, че по околовръстната линия идва влак. Приближаваше бързо и шумно. Това щеше да бъде моментът. Сенникът бе спуснат над цялата предна витрина и никой не можеше да надникне в заведението. Влакът щеше да вдигне страхотна дандания, в която няколко изстрела щяха да потънат незабелязано.

Шумът от приближаващия влак се усилваше. Трябваше да се размърдам, преди да е станал достатъчно силен. Хвърлих се през бара с главата напред. Сред всеобщия трясък нещо глухо изпука, а после издрънча отгоре — очевидно на стената. Така и не разбрах какво е било. Влакът преминаваше, извисявайки тътена си до кресчендо.

Ударих се в краката на бармана и мръсния под почти едновременно. Мъжът седна на врата ми. Така притиснах носа си в локва вкисната бира, а едното си ухо върху доста твърд циментов под. Едва не завих от болка. Лежах ниско долу зад тезгяха, полуизвърнат на лявата си страна. Измъкнах пистолета от колана си. Истинско чудо беше как не се бе откачил и плъзнал надолу в крачола.

Барманът изхриптя раздразнено, нещо горещо ме парна и за момента не чух повече изстрели. Не го застрелях. Само забих дулото на пистолета си на място, където някои хора са чувствителни. Той се оказа от тях.

Излетя от мен като гнусна муха. И ако не изкрещя, то не беше от липса на желание. Извъртях се още малко и опрях пистолета в дъното на панталона му.

— Мирувай! — изръмжах. — Не искам да ставам вулгарен.

Изтрещяха още два изстрела. Влакът беше отминал, но ония не ги беше грижа. Този път оловото мина през дървото. Тезгяхът бе стар и масивен, но не достатъчно масивен, за да спре куршуми калибър 45. Барманът въздъхна над мен. Нещо топло и мокро капна на лицето ми.

— Мене убихте, момчета — изхриптя той и започна да пада отгоре ми.

Изплъзнах се тъкмо навреме, стигнах до края на тезгяха, който беше по-близо до предната витрина на заведението, и надникнах зад ъгъла. Лице с кафява шапка се мъдреше на трийсетина сантиметра от моето, на същото ниво. Гледахме се частица от секундата, която ми се стори достатъчно дълга, че да може едно дърво да достигне зряла възраст, но в действителност бе толкова кратка, че барманът все още падаше зад мен.

Този бе последният ми пистолет и на никого нямаше да позволя да ми го отнеме. Вдигнах го преди още мъжът да разбере какво става. Той не направи нищо. Просто се хлъзна на една страна и от устата му бликна силна червена струя.

Този изстрел го чух. Беше толкова силен, че прозвуча като края на света, толкова силен, че почти не чух затръшването на задната врата. Пропълзях още по-напред, блъснах с погнуса нечий пистолет и показах шапката си иззад тезгяха. Никой не стреля по нея. Подадох едно око и част от лицето си.

Задната врата беше затворена и пространството пред нея — празно. Изправих се на колене и се ослушах. Затръшна се втора врата и изрева автомобилен двигател.

Направо откачих. Пресякох помещението на бегом, рязко отворих вратата и нахълтах оттатък. Бяха ми скроили номер. Затръшнатата врата и шумът от автомобила се оказаха само примамка. Успях да зърна бутилката в замахващата ръка.

Това ми беше третият нокаут през последните двайсет и четири часа.

Този път дойдох в съзнание с крясък и острия мирис на амоняк в ноздрите. Понечих да замахна срещу някакво лице, но нямаше с какво. Ръцете ми се бяха превърнали в две четиритонни котви. Пошавах немощно и изстенах.

Лицето пред мен постепенно изкристализира в отегчената и въпреки това внимателна мутра на човек в бяла престилка — лекар от „Бърза помощ“.

— Харесва ли ти? — ухили ми се той. — Някои са го пиели навремето. С глътка вино.

Подръпна ме. Нещо започна да щипе. Усетих боцването на игла.

— Малко морфин — рече. — Главата ти е здравата пострадала. Ще притъпи болката, но ще останеш в съзнание.

Лицето му изчезна. Зашарих с очи. Всичко ми беше като в мъгла. После съзрях лице на момиче — притихнало, съсредоточено, грижовно. Каръл Прайд.

— Да — установих. — Проследила си ме. Естествено.

Тя се усмихна и се отмести. После пръстите й галеха бузата ми, а аз не можех да я видя.

— Момчетата от патрулната кола едва не те изтърваха — каза тя. — Бандитите те бяха омотали целия в един килим, за да те натоварят на някакъв камион отзад.

Не виждах особено добре. Едър червендалест мъж в синьо изплува пред мен. В ръката си държеше пистолет със зейнало дуло. Отнякъде се разнесоха нечии стенания.

Каръл каза:

— Ония бяха омотали още двама, но те бяха мъртви. Пфу!

— Върви си вкъщи — измърморих сънливо. — Върви да си пишеш статията.

— Това ми го каза и преди, глупчо. — Тя продължи да ме гали по бузата. — Надявах се да измислиш нещо ново. Замаян ли си?

— За всичко сме се погрижили — рязко се обади нов глас. — Закарайте този надупчения някъде, където ще можете да го обработите. Искам го жив.

Рийвис се приближи към мен като през мъгла. Лицето му се оформи бавно — сиво, бдително, малко сурово. То се сниши. Сигурно бе седнал близо до мен.

— Не можеше да не си покажеш рогата — каза той рязко, раздразнено. — Добре, говори. Не ми пука как е главата ти. Намерил си каквото си търсил.

— Дай ми да пийна.

Смътно раздвижване, стъклен отблясък, отворът на бутилка докосна устните ми. В гърлото ми нахлу парлива течност — извор на сила. Една част потече като студена струйка по брадата ми и аз отместих глава.

— Благодаря. Пипнахте ли Магун, най-едрия?

— Тъпкан е с олово, но още мърда. На път е за града.

— Намерихте ли индианеца?

— Ъ? — Рийвис преглътна.

— В храсталаците под Кръста на мира, долу при Палисадите. Аз го убих. Неволно.

— Света Дево…

Полицаят изчезна отново, а пръстите галеха бавно и ритмично бузата ми. Рийвис се върна и пак седна.

— Кой е тоя индианец? — рязко попита той.

— Горилата на Сукесян. Сукесян Медиума. Той…

— Знаем за него — горчиво ме прекъсна Рийвис. — Ти, ченге, беше в безсъзнание цял час. Момичето ни разказа за визитките. Твърди, че тя е виновна, но аз не вярвам. Така или иначе, има нещо гнило в тая работа. Но няколко от момчетата отидоха да проверят.

— Аз бях у тях — рекох. — В къщата му. Той знае нещо, но не съм наясно какво. Беше го страх от мен и въпреки това не ме очисти. Странно.

— Аматьор — сухо каза Рийвис. — Оставил е на Магун Лоса да свърши тази работа. Магун Лоса беше главорез от класа — поне доскоро. Досието му е дълго оттук до Питсбърг… На. Но по-кротко. Това уиски е за предсмъртни признания. Прекалено изискано е за теб.

Бутилката отново докосна устните ми.

— Слушай — обадих се завалено, — това е бил ударният взвод. Сукесян е бил мозъкът, а Линдли Пол доносникът. Сигурно се е опитал да ги измами…

— Глупости — рече Рийвис и точно тогава се чу далечен телефонен звън и един глас извика:

— За вас, лейтенанте.

Рийвис отиде да се обади. Когато се върна, не седна.

— Може би си прав — каза тихо. — Дори не може би, а сигурно. Обадиха се от една къща на върха на хълма в Брентъд Хайтс. На някакъв стол седял златокос мъртвец, а над него плачела жена. Самоубийство. На масата до трупа имало нефритена огърлица.

— Твърде много мъртъвци станаха — рекох и загубих съзнание.

Свестих се в линейката. Отначало помислих, че съм сам. После усетих ръката й и знаех, че не съм. Сега вече бях сляп като къртица. Не виждах дори светлината. Цялата ми глава беше омотана в превръзки.

— Лекарят е отпред при шофьора — обади се тя.

— Можеш да ми държиш ръката. Искаш ли да те целуна?

— Ако това с нищо не ме обвързва — отвърнах.

Тя тихичко се изсмя.

— Май ще оживееш — рече и ме целуна. — Косата ти мирише на уиски. С него ли се къпеш? Лекарят забрани да говориш.

— Халосаха ме с пълна бутилка. Казах ли на Рийвис за индианеца?

— Да.

— Казах ли му, че госпожа Прендъргаст смята, че Пол е бил замесен…

— Изобщо не си споменавал за госпожа Прендъргаст — бързо отвърна тя.

На това не отговорих нищо. След малко Каръл се обади:

— Този Сукесян приличаше ли на сваляч?

— Лекарят е казал да не говоря — отвърнах.

8. Отровната блондинка

Две седмици по-късно отидох в Санта Моника. От тях десет дни бях прекарал в болницата, на собствени разноски, за да ме лекуват от тежко мозъчно сътресение. Магун Лоса изкарал горе-долу същото време в затворническата болница, където от него извадили седем-осем полицейски куршума. Към края на втората седмица го погребали.

Междувременно случаят също беше дълбоко погребан. Вестниците си бяха начесали крастата, други неща се бяха появили, пък и в крайна сметка ставаше дума само за някаква си банда крадци на бижута — занаят, в който се играеха толкова двойни игри, че накрая неминуемо свършваше зле. Така поне твърдеше полицията, а тя би трябвало да знае. Не откриха никакви други бижута, но и не се бяха надявали на това. Предположиха, че бандата е правила единични удари, като е използвала външни хора за черната работа, а после ги е отпращала с полагаемия им се дял. Така че само трима души са знаели как точно стоят нещата: Магун Лоса, който се оказа арменец, Сукесян, който е използвал връзките си, за да разбере кой има подходящи бижута, и Линдли Пол, който е нагласявал работата и е известявал бандата кога да нанесе удара. Или така поне твърдеше полицията, а тя би трябвало да знае.

Беше приятен топъл следобед. Каръл Прайд живееше на „Двайсет и пета“ улица в спретната къщичка от червени тухли с бели корнизи. Отпред имаше жив плет.

В дневната й имаше светлокафяв килим на фигури, бяло-розови столове, черна мраморна камина с високи медни решетки, много високи вградени библиотечни шкафове, груби кремави завеси над същия цвят транспаранти.

Нищо в стаята не подсказваше, че обитателката е жена, освен огледалото в цял ръст с лъщящия от чистота гол под пред него.

Седях в хубаво меко кресло, подпрял с ръка бедната си глава, отпивах от уискито със сода и гледах бухналата й кестенява коса над високата яка на роклята, която правеше лицето й да изглежда малко, почти детско.

— Обзалагам се, че не си купила всичко това с писане на статии — рекох.

— И баща ми не го е купил с рушвети — озъби се тя. — Имахме няколко парцела в Плая Дел Рей, ако трябва непременно да знаеш.

— А-а-а, малко нефтец — съобразих аз. — Чудесно, но не е нужно да знам. Не започвай да ми се зъбиш.

— Все още ли имаш разрешително?

— О, да — отвърнах. — Хм, хубаво уиски. Сигурно не ти се излиза да се повозиш на една стара таратайка.

— Коя съм аз, че да се присмивам на старите коли? Май си надут не само от боя, дето отнесе последния път.

Усмихнах се на тънката бръчица между веждите й.

— Целунах те в линейката, ако си спомняш — каза тя. — Но не го приемай на сериозно. Просто ми дожаля, като видях как са те смлели.

— Аз съм делови човек — отвърнах. — И никога не залагам на такива работи. Хайде да се поразходим. Трябва да се видя с една блондинка в Бевърли Хилс. Дължа й малък отчет.

Тя се изправи и ме изгледа зверски.

— А, онази Прендъргаст — процеди злобно. — Онази, дето не я държаха патравите крака.

— Да речем, че са патрави — отвърнах аз.

Момичето се изчерви, бързо излезе от стаята и се върна след не повече от три секунди със смешна осмоъгълна шапчица с червено копче отгоре и карира-но палто с велурени яка и маншети.

— Да вървим — каза задъхано.

Семейство Филип Кортни Прендъргаст живееше на една от онези широки виещи се улици, където къщите са твърде близо за размерите си и за парите, които афишират. Градинар японец фризираше няколко акра мека зелена площ с обичайното за японските градинари презрително изражение. Къщата имаше покрит с плочи покрив в английски стил и двукрила кована порта, хубави екзотични дървета и декоративна решетка с пълзящи цветя. Изискано и ненатрапчиво. Но Бевърли Хилс е Бевърли Хилс, така че икономът имаше висока колосана яка и произношение на английски лорд.

Поведе ни през зони на мълчание, за да стигнем в стая, в която за момента нямаше никой. Беше обзаведена с широки канапета и тапицирани в бледожълта кожа кресла, подредени около камина. Пред нея върху лъскавия, но не хлъзгав под имаше килим, тънък като коприна и стар като лелята на Езоп. Взрив от цветя в ъгъла, втори върху ниска масичка, тапети от блед пергамент, тишина, удобство, простор, уют, намек за много модерното и намек за много старото — изключително луксозна стая.

Каръл Прайд изсумтя презрително.

Икономът отвори едното крило на тапицираната с кожа врата и госпожа Прендъргаст влезе. Облечена бе в бледосиньо с шапка и чанта в тон, напълно готова за излизане. Бледосините ръкавици леко попляскваха по бледосиньото бедро. Усмивка, намек за нещо повече в черните очи, руменина по бузите и още преди да проговори — очебийна радост от срещата.

Тя протегна към нас и двете си ръце. Каръл Прайд успя да избегне своя дял. Аз сграбчих моя.

— Колко хубаво, че дойдохте! — извика госпожа Прендъргаст. — Толкова се радвам, че отново виждам и двама ви. Още усещам вкуса на онова уиски, което пих в кантората ви. Беше ужасно, нали?

Всички седнахме.

Аз се обадих:

— Всъщност нямаше нужда да идвам лично и да отнемам от времето ви, госпожо Прендъргаст. Нали всичко се уреди и вие получихте огърлицата си?

— Да. Била е у онзи странен човек. Колко интересно, че се оказа такъв. Аз също го познавах. Знаехте ли?

— Сукесян? Допусках, че го познавате — отвърнах.

— О, да. И то много добре. Сигурно ви дължа цял куп пари. А клетата ви глава? Как е?

Каръл Прайд седеше до мен.

Процеди през зъби с метална нотка в гласа, почти на себе си, но не съвсем:

— Пълна е с талаш. И пак са я налегнали термитите.

Усмихнах се на госпожа Прендъргаст и тя ми отвърна с усмивка, на която пърхаха ангелски крилца.

— Не ми дължите нито цент — подхванах отново.

— Има само една малка…

— Невъзможно. Не мога да приема такова нещо. Но какво ще кажете да пийнем най-напред по малко скоч? — И като държеше чантата върху коленете си, натисна нещо под стола и каза: — Донеси уиски със сода, Върнън. — После засия насреща ни. — Хитро, нали? Микрофонът изобщо не се забелязва. Къщата е тъпкана с подобни джунджурии. Господин Прендъргаст ги обожава. Това нещо се чува в стаята на иконома.

Каръл Прайд рече:

— Обзалагам се, че и онова, дето се чува под леглото на шофьора, също е страшно хитро.

Госпожа Прендъргаст не я чу. Икономът се появи с поднос напитки, раздаде ги и излезе. Госпожа Прендъргаст каза над ръба на чашата си:

— Постъпихте много мило, като не съобщихте на полицията, че подозирах Линдли Пол в… нали разбирате. Или че имам нещо общо с отиването ви в онази ужасна бирария. Между другото, как им го обяснихте?

— Много лесно. Казах им, че самият Пол ми е споменал за нея. Той е бил с вас, нали си спомняте?

— Но той не ви е казвал нищо подобно, разбира се? — Стори ми се, че очите й гледаха малко лукаво.

— Всъщност той не ми каза нищо. Това беше цялата истина. И, естествено, не ми каза, че ви е изнудвал.

Стори ми се, че усетих как Каръл Прайд престана да диша. Госпожа Прендъргаст продължи да ме гледа над ръба на чашата си. За миг лицето й придоби малко глуповато изражение на нимфа, която са заварили да се къпе. После бавно остави чашата си, отвори чантата на скута си, извади носна кърпичка и я захапа. Възцари се тишина.

— Това — тихо изрече тя — надхвърля всякакво въображение.

Аз студено й се усмихнах.

— И полицията е като пресата, госпожо Прендъргаст. По една или друга причина тя не може да използва всичко, което знае. Но това не означава, че можете да я водите за носа. Рийвис не е глупак. И той като мен нито за миг не допуска, че този Сукесян е ръководел банда закоравели крадци на бижута. Той въобще не би могъл да се справи с такива като Магун Лоса. Те биха го стъпкали само за тренировка. И въпреки всичко огърлицата наистина беше у Сукесян. Това също се нуждае от обяснение. Аз мисля, че той я е купил — от Магун Лоса. За десетте бона от откупа, осигурени от вас, и за някое друго дребно възнагражденийце, вероятно платено предварително, за да се накара Магун да свърши работата.

Госпожа Прендъргаст сведе клепки, докато очите й почти се затвориха, после ги повдигна отново и се усмихна. Беше малко зловеща усмивка. До мен Каръл Прайд не помръдваше.

— Някой е желаел убийството на Линдли Пол — продължих. — Очевидно е. Можеш по грешка да убиеш човек с палка, ако не знаеш колко силно да го удариш. Но тогава няма да му размажеш мозъка по лицето. Ако ли пък искаш да го напердашиш за урок, изобщо няма да го биеш по главата. Защото така няма да разбере колко го боли. А ти ще държиш той да го разбере, ако просто му даваш урок.

— Ка… кво общо има всичко това с мен? — дрезгаво попита русокосата.

Лицето й беше като маска. В очите й се спотайваше топла горчивина. Едната й ръка ровеше в чантата. После притихна вътре.

— Магун Лоса би свършил подобна работа — продължих да досаждам аз, — ако му е платено за нея. Той би свършил всякаква работа. А Магун беше арменец, така че Сукесян положително е знаел как да влезе във връзка с него. Сукесян пък е точно от онези, дето си губят ума по някоя луксозна девица и са готови да изпълнят всяка нейна прищявка, дори и човек да убият, особено ако този човек е съперник, особено ако е от ония, дето се търкалят по възглавници на пода и дори правят непринудени снимки на приятелките си по евини костюмчета. Това вече не е толкова трудно за разбиране, нали, госпожо Прендъргаст?

— Я пийни малко, че лигите ти потекоха — процеди ледено Каръл Прайд. — Не е нужно да казваш на тая, че е курва. Тя си го знае. Но кой ще вземе да я изнудва? Човек трябва да има добро име, за да го изнудват.

— Млъкни! — озъбих й се. — Колкото по-малко имаш, толкова повече плащаш, за да го запазиш. — Видях как ръката на русата жена внезапно мръдна в чантата. — Няма смисъл да вадите пистолета — рекох й. — Знам, че няма да ви обесят. Просто искам да разберете, че не заблуждавате никого и онази клопка в бирарията беше устроена, за да ме довършите, след като Сукесян загуби самообладание. Вие бяхте тази, която ме изпрати там, за да си получа каквото ми бяха приготвили. Останалото и без туй вече никому няма да послужи.

Тя обаче извади пистолета. Подпря го върху бледосиньото си коляно и ми се усмихна. Каръл Прайд запокити чашата срещу нея. Русата се наведе и пистолетът изгърмя. Един куршум меко и възпитано потъна в покритата с пергамент стена, високо някъде, вдигайки точно толкова шум, колкото би вдигнал нахлузен в ръкавица пръст.

Вратата се отвори и в стаята влезе невероятно висок и слаб мъж.

— Мен застреляй — каза той. — Аз съм ти само съпруг.

Блондинката го погледна. За част от секундата си помислих, че ще го послуша. После тя просто се усмихна още по-широко, прибра пистолета в чантата си и посегна към чашата.

— Пак ли подслушваш? — попита мрачно. — Някой ден ще чуеш нещо, което няма да ти хареса.

Високият слаб мъж извади кожена чекова книжка от джоба си, повдигна вежди и ми рече:

— Колко ще ви затворят устата — за постоянно?

Погледнах го глуповато.

— Чухте ли какво приказвах?

— Струва ми се, да. Микрофонът е доста добър. Ако не се лъжа, обвинявате жена ми, че има нещо общо с нечия смърт, нали?

Продължавах да го гледам тъповато.

— Е, колко искате? — рязко попита той. — Няма да споря с вас. Свикнал съм с изнудвачи.

— Направете го един милион — рекох. — Освен това тя току-що стреля по нас. Това прави петдесет цента отгоре.

Блондинката се разсмя налудничаво, смехът й премина в писък, а после във вой. В следващия миг тя вече се търкаляше по пода, като пищеше и риташе с крака.

Високият бързо се приближи до нея, сгъна се и я удари с длан през лицето. Плясъкът сигурно се е чул на една миля. Изправи се, лицето му беше тъмночервено, а блондинката лежеше на пода и хлипаше.

— Ще ви изпратя до вратата — каза той. — Обадете се утре в кабинета ми.

— За какво? — попитах и взех шапката си. — И в кабинета си ще бъдете същия глупак.

Хванах Каръл Прайд за ръката и я изведох от стаята. Безмълвно напуснахме къщата. Градинарят японец тъкмо беше измъкнал плевелче от тревата, държеше го високо и презрително му се усмихваше.

Бързо се отдалечихме в посока на хълмовете. Недалеч от стария хотел „Бевърли Хилс“ ме спря червен светофар. Там си и останах. Седях и държах кормилото. Момичето до мен също не помръдваше. И нищо не казваше. Просто гледаше право пред себе си.

— Нещо не ме изпълва законна гордост — обадих се аз. — Не успах да проваля ни един злодей, нито пък да го изправя пред съда.

— А може би не го е планирала хладнокръвно — прошепна Каръл. — Просто е била разгневена и обидена и някой й е продал идеята. Такава жена се захваща с различни мъже и щом й омръзнат, ги захвърля, а те си губят ума, като не могат да си я върнат. Може да е било просто свада между двамата любовници — Пол и Сукесян. Но с господин Магун играта е загрубяла.

— Тя ме изпрати в бирарията — отвърнах. — За мен това е достатъчно. А Пол си е имал едно наум за Сукесян. Знаех, че тя няма да уцели. С пистолета, имам предвид.

Сграбчих я. Цялата трепереше.

Зад нас спря кола и шофьорът налегна клаксона. Слушах го известно време, после пуснах Каръл Прайд, излязох от колата и минах отзад. Беше огромен мъжага, седнал зад волана на лимузина.

— Това е светофар — рязко каза той. — Алеята на влюбените е по-нагоре, из хълмовете. Изчезвайте оттук, докато не съм ви избутал.

— Натисни клаксона само още веднъж — примолих му се. — Само веднъж. А после ми кажи коя страна искаш да ти насиня.

Той бръкна в джоба на жилетката си и извади значка на капитан от полицията. После се ухили. И двамата се ухилихме. Определено не беше щастливият ми ден.

Върнах се в колата, обърнах и подкарах обратно към Санта Моника.

— Дай да се приберем вкъщи и да пийнем още малко уиски — рекох. — Ама от твоето.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.